A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Julie Caplin: The Little Café in Copenhagen

Copyright © Julie Caplin 2018

Fordította

Frei-Kovács Judit

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2018, 2025

Borítóterv © HarperCollinsPublishers Ltd. 2018

Borítógrafikák © Shutterstock

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

Olvasószerkesztő Györke Mária

A borítót a HarperCollinsPublishers tervei alapján Féder Márta készítette

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

ISBN 978-963-604-660-6

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A koppenhágai legénységnek,

Alison Cyster-White-nak és Jan Lee-Kellynek, a legkedvesebb barátaimnak, bűntársaimnak

és úgyszintén csodálatos utazómanóknak.

#melegenajánlottútitársak

ELSŐ RÉSZ

London

Első fejezet

– Később találkozunk. – Egy gyors csókot nyomtam Josh szájára, és sokatmondóan egymásra mosolyogtunk. Magához vont, újabb, immár ráérős csók következett, majd benyúlt a kabátom alá, a keze lecsúszott a fenekemre, hogy feltűrje a ruhámat.

– Biztos nem maradsz még egy kicsit? – kérdezte rekedtes hangon.

– Nem lehet. El fogsz késni, és – hátrapillantottam a vállam fölött – Dan bármelyik pillanatban betoppanhat. – Mint egy nyomok után kutató labradornak, Josh lakótársának csalhatatlan szimata volt, ha ki kellett szagolni a legalkalmatlanabb pillanatot. Az én lakótársam, Connie már jóval több diplomáciai érzékkel rendelkezett; legalábbis szorult belé némi társas készség.

Josh elengedett, és felemelte a zabpelyhes tálkáját, majd nekidőlt a konyhapultnak, és komótosan falatozni kezdett, mint akinek tengernyi az ideje.

– Később találkozunk – kacsintott rám.

Felvettem a laptoptáskámat, és kiléptem a lakásból, amely sokkal szebb volt, mint az enyém. Sietősen a metróállomás felé indultam, és útközben végiggondoltam az aznapi teendőimet.

Ha az ember Londonban eltéveszti a metrómegállót, az egy jel. Nem vagyok benne biztos, hogy mit jelez, de kétévi ingázás után, az izzadságszagú, fülledt és zsúfolt szerelvényeken döcögve, a folyamatos ingerültségtől feszülten, ami a késésekkel és a fennakadásokkal jár, eltévesztettem a megállót. Életemben először. Ezt a kis botlást meg kellett volna jegyeznem: hiszen a karrierem ösvényén magasodó úttorlaszt jelezte. Azt, hogy nem voltam annyira jó formában, mint gondoltam. Londonban mindig résen kell lenni. Naprakésznek. Megnézni az e-maileket, telefonüzeneteket, közösségi oldalakat; soha véget nem érő készültség. Azért nem figyeltem fel erre a jelre, mert azzal voltam elfoglalva, hogy micsoda éktelen baromság, amit valakinek a válla fölött a legújabb lakberendezési hóbortról olvastam egy magazinban. Hygge. Connie, a lakótársam egyik este motyogott valamit róla, egy könyvvel hadonászott, és meggyújtott egy rakás gyertyát szánalmas kísérletképpen, hogy otthonosabbá varázsolja lehangoló lakásunkat. Éppen megállapítottam, hogy ez az egész csak süket duma, és néhány gyertyával képtelenség ellensúlyozni a főbérlőnk csapnivaló ízlését, amikor észrevettem, hogy elfelejtettem leszállni.

Azzal, hogy eggyel később szálltam le, és így vissza kellett gyalogolnom egy megállót, még nem késtem el, pusztán később értem be, mint máskor. Mindig nagyon korán mentem be a munkahelyemre. Szerettem volna bizonyítani az elkötelezettségemet. Megmutatni, hogy komolyan veszem a munkámat. Nem mintha annyira törtem volna magam, hogy piros pontokat szerezzek, na, jó, csak egy kicsit. Egyszerűen alig vártam, hogy beérjek. Szent ég! Tudom, hogy ez úgy hangzik, mintha igazi stréber lettem volna, egy talpnyaló buzgómócsing. De egyáltalán nem erről volt szó. Imádtam a munkámat. A PR-szakmában dolgoztam, értékesítési menedzserként London egyik legismertebb PR-cégénél. Azt mondom, imádtam a munkámat, és ez az esetek nagy részében így is volt. Azért meglettem volna az irodai ármánykodás és az előléptetésekkel kapcsolatos manőverezés nélkül, és a fizetés is lehetett volna sokkal kedvezőbb. De mindez akkor – reményeim szerint – éppen megváltozni készült, hiszen egy régóta ígért előléptetés küszöbén álltam. Ha megkaptam volna a pozíciót, sokkal többet kereshettem volna, és megengedhettem volna magamnak egy olyan lakást, ahol nem tenyészik kéttenyérnyi penészszőnyeg a nappali falán.

Túltettem magam a metrómegálló-fiaskón, és eljött a jól megérdemelt vajkaramellás latte ideje. Már a sorban álltam, amikor észrevettem a főnököm, Megan SMS-ét, amelyben arra kér, hogy amint beérek, menjek be hozzá.

Elmosolyodtam, és visszadobtam a mobilt a táskámba. Sajnos nem maradt már időnk, mielőtt mindenki elindult a tárgyalóterembe, ahol minden második pénteken összeült az ügynökség ötvenöt alkalmazottja a kéthetenként tartott belső megbeszélésre, ahol bejelentésre kerültek az új üzleti sikerek és az egyéb kiemelkedő hírek – például az előléptetések. Régóta vártam már erre a napra. Miután két héttel azelőtt megkaptam a csillogó-villogó teljesítményértékelésemet, jelentkeztem a megüresedett vezető értékesítési menedzser posztra, és tárgyilagosan szemlélve a dolgot, meg voltam róla győződve, hogy tökéletesen meg is érdemelném a kinevezést. Megan utalt rá, hogy talán hamarosan jó híreket kapok.

Annak ellenére, hogy majd kiugrottam a bőrömből az izgalomtól, komótosan felsétáltam a lépcsőn a harmadik emeletre, illedelmesen és visszafogottan aprókat léptem a rám szabott, szűk fekete ruhámban, amelyet Connie nemes egyszerűséggel a Hillary Clinton temetési szettemnek nevezett.

Leültem az egyik ergonomikus székre, amellyel az én alkatom egyszerűen nem volt hajlandó együttműködni. A zöldcitromszínű, formázott műanyag hullámok azt a célt szolgálták, hogy az ember a lehető legegészségesebben ülhessen, de az én hátam nyilvánvalóvá tette, hogy sokkal vidámabban ücsörögne egészségtelenül.

Megpróbáltam kényelmesen elhelyezkedni, és néztem, ahogy a többiek lassan szállingóznak befelé. A tárgyalótermet nemrégiben újították föl, amolyan „anyaföld” stílusban, és kiegészült egy három négyzetméteres növényfallal. Nem voltam róla meggyőződve, hogy nem nyújt otthont a legkülönfélébb rovaroknak és egyéb vadállatoknak. Feltehetőleg inspirálónak szánták, egyben praktikusnak; hiszen friss oxigénnel látta el a helyiséget (Létezik egyáltalán olyan, hogy áporodott oxigén?), így segítette a kreatív gondolkodást. Ezzel egyidejűleg egy kis beltéri zen vízesés is felállításra került, hogy serkentse a nyugodt és elmés gondolatok születését, bár én úgy tapasztaltam, ha az embernek folyton azon jár az esze, hogy ki kell mennie a mosdóba, semmi másra nem tud gondolni.

A hatásvadász elemektől eltekintve, valahányszor körülnéztem a tárgyalóban, mindig elégedetten szívtam magamba a látványt. Megcsináltam. A The Machin Agencynek dolgoztam – London egyik vezető PR-cégének. Útban voltam az ötéves tervem következő lépcsőfoka felé. Nem is rossz egy olyan lányhoz képest, aki Hemel Hempsteadből való, hiszen vélhetőleg ez az Egyesült Királyság legrondább városa. És aznap újabb nagy lépés előtt álltam.

Az ügyvezető igazgató szólásra emelkedett, és két másodperccel később Josh besurrant az ajtón. Egy szempillantás alatt leült a helyére az első sorban, és csak egy másodpercre nézett rám, amikor elhaladt mellettem. Nem foglaltam neki helyet, és ő nem is várta. Megegyeztünk, hogy a munkahelyünkön senkinek nem kell tudnia, hogy Josh Delaney és Kate Sinclair együtt jár, különösen, mert ugyanabban a csapatban dolgoztunk az ügynökség ügyfélszolgálati osztályán.

Ed, az ügyvezető igazgató belekezdett a bejelentések hosszú sorába, és én izgatottan vártam.

– És most szeretném bejelenteni a legújabb előléptetést.

Kihúztam magam, és egymás mellé tettem a lábam, igyekeztem szerény, de magabiztos kifejezést varázsolni az arcomra. Ez az!

– Szeretném, ha velem együtt mindannyian gratulálnátok Josh Delaney-nek a vezető értékesítési menedzseri kinevezése alkalmából.

– Kate! – A főnököm nyers hangjára ocsúdtam. Tökéletesen nézett ki, mint mindig, sűrű, gesztenyebarna haja enyhén hullámos volt, nőies, de nem kislányos, méretre szabott ruhát viselt, amely követte a vonalait, de nem tűnt hivalkodónak, karcsú és nyurga volt a magas sarkújában, valamint csípős és undok. – Válthatnánk egy szót?

Bólintottam, mert hirtelen nem bíztam meg a hangomban. Mintha valami együttérzésfélét láttam volna megcsillanni a szemében.

Követtem az irodájába, és amikor biccentett, becsuktam az ajtót, majd óvatosan leültem a sötét retró kanapéra, amely mindig sokkal kényelmesebbnek tűnt, mint amilyen valójában volt.

– Szerettem volna még a megbeszélés előtt leülni veled. Általában korábban beérkezel.

Megvontam a vállamat.

– Metróüzemzavar. – Szóba sem jöhetett, hogy elmeséljem, rossz megállónál szálltam le. Az ilyesmi egyáltalán nem rám vallott.

Megan összefonta a karját, és elkezdett fel-alá járkálni.

– Sajnálom, hogy így kellett megtudnod. Tudom, hogy nagyon számítottál erre az előléptetésre, de… Úgy éreztük, ehhez a pozícióhoz szükséged van még egy kis tapasztalatra. Valamivel fajsúlyosabbnak kell lenned.

Bólintottam. Mintha egyetértenék. Miss „Meg akarok felelni, mert a főnökömnek mindig igaza van”. Fajsúlyosabbnak? Ezt meg hogy érti?

– És – tökéletesen rúzsozott szája megvetően lebiggyedt – még fiatal vagy.

Pontosan annyi idős voltam, mint Josh. Tudtam, mire akar kilyukadni.

– Férfit akartak.

Megan nem válaszolt azonnal. A hallgatását beleegyezésnek vettem.

– Lenyűgözték őket Josh ötletei a bőrápolóbranddel kapcsolatban. Azt hiszem, ez döntötte el a kérdést az ő javára. Ő igazán kreatív, és kellően… fajsúlyos.

Újra bólintottam, úgy éreztem magam, mint egy nyamvadt harkály. Kreatív egy fészkes fenét! Csak ügyesen tudja a sajátjának beállítani az én ötleteimet.

Belül még mindig fortyogtam a dühtől. Úgy éreztem magam, mint egy kidurrant lufi. A megbeszélés alatt sikerült közönyösen kortyolgatnom a nevetségesen puccos, méregdrága italomat, miközben átkozottul megbántam, hogy megvettem. De leginkább azt bántam, hogy nem gyakoroltam az Oscar-esélyes, nyájas vesztes szerepét, hogy csak egy egészen kicsit látszódjon rajtam a csalódottság. De két dolog tényleg piszkálta a csőrömet: az egyik, hogy Josh egyetlenegyszer sem említette, hogy jelentkezett a posztra, a másik pedig, hogy „az új bőrápolási kampány zseniális ötletei a mobilapplikációval” történetesen tőlem származtak.

– Kate! Igazán nagyra értékeljük a munkádat, és biztos vagyok benne, hogy néhány hónap múlva újra áttekintjük a dolgokat.

Felszegtem az államat, és bólintottam, bár láthatta, hogy a szám enyhén megremeg. Ám azt talán még Megan sem sejthette, hogy amikor lenézek a gyilkos fekete „ma előléptetnek” magas sarkúmra, részletekbe menően elképzelem, ahogy azok a sarkak kapcsolatba kerülnek egy bizonyos személy lágy testrészeivel.

Megan felsóhajtott, és rendezgetni kezdte a papírokat az íróasztalán.

– Volna itt valami… Nemrég jött. Vethetnél rá egy pillantást. Nem akartunk foglalkozni vele, de… Nem veszíthetsz semmit, ha megpróbálod.

Nem ez volt a világ leglelkesebb bátorítása, de azért megtette.

Felemeltem a fejemet, és úgy tettem, mintha kíváncsi lennék, igyekeztem leplezni a letaglózó csalódottságot.

– Lars Wilder újra felvette velünk a kapcsolatot.

– Tényleg? – kérdeztem, és elgondolkodva ráncoltam a homlokomat. Lars Wilder, a dán vállalkozó miatt három hónappal ezelőtt az összes londoni ügynökség remegett, mint a szerelmesen áhítozó tinirajongók, mindenki meg akarta szerezni magának.

– Csalódott. – Megan megnevezte a legnagyobb versenytársunkat. – Kiábrándult belőlük, így még mindig keresi a megfelelő kampányt az új dán nagyáruházához. Nem tetszett neki egyik ötletük sem. Friss megközelítésre vágyik. Ez remek lehetőség lenne arra, hogy bizonyíts.

– Csak? – kérdeztem, mert éreztem, hogy ez még nem minden.

– Holnaputánra várja a prezentációt.

– Két nap? – Azt hittem, Megan viccel. De nem viccelt. Halálosan komolyan beszélt. Általában hetekig készültünk egy ilyen prezentációra, amely fel volt vértezve éneklő és táncoló Power Point-diákkal, csillogó-villogó műalkotásokkal és rengeteg piackutatással.

– Ebédidőben visszautazik Dániába, és még előtte be akar jönni. Szólni akartam neki, hogy sajnos nem tehetünk semmit, de…

– Megcsinálom. – Majd én megmutatom Josh Delaney-nek és az ügynökség vezetőinek!

– Biztos vagy benne?

– Igen – vágtam rá. Lehet, hogy teljesen elment az eszem, de legalább nem mondhatják, hogy meg sem próbáltam.

– Természetesen senki nem várja el tőled, hogy megszerezd az üzletet, de sokkal jobban fest, ha nem mondunk neki nemet. De már az is néhány jó pont, ha megpróbálod. Lassan fog beérni, de látniuk kell, hogy próbálkozunk.

– Hol a brief? – kérdeztem, és kihúztam magam. Ezzel semmit nem veszíthetek, csak nyerhetek.

Megan felemelt egy fehér lapot. Hátrahőköltem. Mi lesz a dokumentummal, amely általában hosszú oldalakon át sorolja a statisztikákat és különleges elképzeléseket fejezetekkel és alfejezetekkel a jellemző vonásokról, értékekről, háttérről és az ügyvezető igazgató nadrágméretéről?

Hjem

Elhozni a hygge szívét az Egyesült Királyságba,

a Marylebone High Streetre

– Ez lenne az? – Hitetlenkedve meredtem az egyszerű, gépelt sorokra, amelyek magányosan feketéllettek a tiszta fehér lapon, mint lábnyomok a hóban. Ez lett volna a „nagy lehetőség”. Megan biztosan csak ugratni akart. Ez olyan volt, mintha valakinek a kezébe nyomnának egy körömvágó ollót, és megkérnék, hogy tartson prezentációt a Wembley-ben az angol labdarúgó-bajnokság döntője előtt. Ennyi áll a rendelkezésemre, hogy megmentsem a karrieremet, és megmutassam Josh Delaney-nek, hogy felvettem a kesztyűt?