Nikki Erlick

Az életfonál

A mű eredeti címe

The Measure

Copyright © 2022 by Nikki Erlick

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

ISBN 978-963-452-871-5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése DEVIZIO Bt.

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nagyszüleimnek szeretettel és hálával

Mondd, te mihez akarsz kezdeni egyetlen vad és becses életeddel?

Mary Oliver: A nyári nap (Sirokai Mátyás fordítása)

Nehéz volt elképzelni, milyen volt az élet, amikor még nem voltak itt, a világot a megérkezésük előtt. Ám amikor márciusban először megjelentek, senkinek sem volt fogalma róla, hogy mihez kezdjen velük, ezekkel a kis dobozokkal, amelyeket a tavasz hozott magával.

Az emberek életében a dobozoknak általában világos jelentésük volt, egy-egy meghatározott cselekvési iránnyal. A cipősdoboznak, benne egy pár csillogó, új cipővel, amelyet az iskola első napján kellett viselni. Az ünnepi ajándéknak, amelyet az olló végével ügyesen bepöndörített, vörös, hurkolt szalag koronázott. Az apró gyűrűsdoboznak, benne a rég vágyott gyémánttal; a nagy kartondobozoknak, amelyeket ragasztószalaggal lezárva és kézzel felcímkézve pakoltak fel egy költöztetőautó hátuljába. Még annak az utolsó doboznak is, amely a föld alatt pihent, és amelynek a fedelét, ha egyszer lecsukták, többé nem lehetett kinyitni.

Mindezek a dobozok ismerősnek tűntek, érthetőnek, sőt az emberek számítottak is rájuk. Megvolt a maguk célja és helye, és kényelmesen illeszkedtek egy tipikus élet menetébe.

Ám ezek a kis dobozok másmilyenek voltak.

A hónap elején érkeztek, egy máskülönben teljesen átlagos napon, egy máskülönben teljesen átlagos hold alatt, túl korán ahhoz, hogy a márciusi napéjegyenlőséggel lehessen kapcsolatba hozni őket.

És mindenki egyszerre kapta meg őket.

Megannyi millió kicsi faláda – legalábbis úgy tűnt, hogy fából készültek –, amelyek az éj leple alatt jelentek meg minden városban, minden államban, minden országban.

Egyszer csak ott voltak a külváros szépen lenyírt gyepes kertjeiben, a sövények és a frissen nyílt jácintok között. A városi, jól letaposott lábtörlőkön, ahol több évtizede jártak át a bérlők a küszöbön. Belesüppedtek a meleg homokba a sivatagban álló sátrak előtt, vagy magányos tóparti faházak közelében várakoztak, összegyűjtve a harmatot a víz felől érkező szélből. San Franciscóban és São Paulóban, Johannesburgban és Dzsaipurban, az Andokban és az Amazonas vidékén a dobozok mindenhol, mindenkit megtaláltak.

Egyszerre volt valami vigasztaló és nyugtalanító abban, hogy a világon minden felnőtt ember hirtelen ugyanazt a szürreális tapasztalatot élte át, a dobozok jelenléte egyszerre okozott rémületet és megkönnyebbülést.

Hiszen sok szempontból mindenki ugyanazt a tapasztalatot élte át. A dobozok csaknem minden tekintetben egyformák voltak. Sötétbarna színük volt, vöröses árnyalatokkal, az érintésük hűvös és sima. És mindegyiken ugyanaz az egyszerű, ám rejtélyes üzenet állt a címzett anyanyelvén: Ebben van az életed fonala.

A dobozokban volt egy darab fonál, amelyet vékony, ezüstfehér textil takart, így még azok is kétszer meggondolták, hogy alánézzenek, akik felnyitották a doboz fedelét. Mintha maga a doboz figyelmeztetett volna, próbált volna megvédeni mindenkit attól a gyermekes késztetéstől, hogy azonnal széttépje a csomagolást. Mintha arra kért volna: állj meg egy pillanatra, és elmélkedj a következő mozdulatodról. Hiszen azt többé nem tudod visszacsinálni.

A dobozok valójában csak két dologban különböztek egymástól.

Mindegyiken rajta állt a címzett neve, és minden fonál más-más hosszúságú volt.

De a márciusi érkezésüket kísérő félelem és zűrzavar közepette senki sem értette igazán, mit is jelenthet mindez.

Akkor még nem.

TAVASZ

NINA

Amikor a nevével feliratozott doboz megérkezett az ajtaja elé, Nina még az ágyában aludt, a szemhéja enyhén rángatózott, miközben szunnyadó elméje egy nehéz álommal küzdött. (Álmában visszatért a középiskolába, ahol a tanár egy olyan esszét követelt tőle, amelyet Nina sosem kapott feladatul.) Ismerős rémálom ez egy stresszre hajlamos ember számára, de össze sem lehetett hasonlítani azzal, amely az ébrenlét világában várta.

Nina, mint általában, most is elsőként ébredt, lecsúszott a matracról, és hagyta, hogy Maura zavartalanul aludjon tovább. A kockás pizsamájában a konyhába ment, és meggyújtotta a lángot a gömbölyű, narancssárga teáskanna alatt, amelyet Maura talált egy bolhapiacon tavaly nyáron.

A lakás mindig csodálatosan nyugodt volt ezekben a kora reggeli órákban, a csendet csak a kanna fedelén időnként kiszökő vízcsepp sziszegése törte meg, amely azután sercegve párolgott el a tűzhely alacsony gázlángjában. Később Nina azon töprengett, vajon miért nem hallotta már ekkor a zűrzavar hangjait. Se kiabálás, se szirénák, se üvöltő tévékészülékek, semmi sem figyelmeztette a káoszra, amely ekkor már kibontakozóban volt a külvilágban. Ha nem kapcsolja be a telefonját, talán megmaradhatott volna még egy kicsit ebben a nyugalomban, kiélvezhette volna a maradék időt.

Ám ehelyett, ahogy minden reggel, most is leült a kanapéra, ránézett a telefonjára, és azt tervezte, hogy elolvas néhány e-mailt, átnéz egypár hírlevelet, amíg meg nem szólal Maura ébresztőórája, azután megbeszélik, hogy tojást vagy zabkását egyenek-e reggelire. Nina szerkesztői munkájának része volt, hogy tájékozott legyen, de az alkalmazások és a kiadványok száma oly mértékben emelkedett évről évre, hogy néha úgy érezte, hogy az egész életét olvasással tölthetné, és akkor sem érne soha a végére.

Ezen a reggelen azonban még csak bele sem tudott kezdeni a hírek olvasásába. Amint bekapcsolta a telefonját, tudta, hogy valami nem stimmel. Három nem fogadott hívása volt a barátaitól, és órák óta halmozódtak a szöveges üzenetek, főleg a szerkesztőtársai csoportüzenetei.

MI A FENE TÖRTÉNIK?!

Mindenki kapott???

MINDENHOL ott vannak. Az egész világon. A kurva életbe!

Ez a felirat komoly?

NE nyissátok ki, amíg nem tudunk többet!

De csak egy fonál van benne, ugye???

Nina érezte, hogy összeszorul a mellkasa, a feje bizseregni kezd és szédeleg, miközben próbálta összerakni a történteket. Rákattintott a Twitterre, azután a Facebookra, és mindenhol ugyanazt látta: kérdőjelek és csupa nagybetűvel írt üzenetek jelezték az általános pánikhangulatot. De itt már fotók is voltak. Több száz fotó apró barna dobozokról az emberek ajtaja előtt. És nemcsak New Yorkból, ahol Nina lakott. Mindenhonnan.

Néhány fotón a feliratot is el tudta olvasni. Ebben van az életed fonala. Ez meg mi a francot jelent?

A szíve ijesztően gyorsan kezdett verni, lépést tartva a fejében felmerülő kérdésekkel. A neten a legtöbben, miután szembesültek a dobozon lévő homályos üzenettel, sietve letették a voksukat egy rémisztő következtetés mellett: bármi legyen is az, ami a dobozban van, azt állítja magáról, hogy tudja, meddig fogunk élni. Tudja, mennyi időt szántak nekünk, bármilyen hatalom legyen is az, ami erről dönt.

Nina már kiáltani akart, hogy felébressze Maurát, amikor rájött, hogy nyilván ők ketten is kaptak ilyen dobozt.

A telefonját a kanapéra dobta, és remegő ujjakkal felállt. Kissé bizonytalan léptekkel a bejárati ajtóhoz ment, kikukucskált a kémlelőnyíláson, de a földre nem látott le. Óvatosan kinyitotta a dupla zárat, félénken kitárta az ajtót, mintha egy idegen állna odakint, és be akarna jönni.

A dobozok valóban ott voltak az ajtó előtt, a lábtörlőn, amit Maura mindenképp magával akar hozni, amikor Ninához költözött, és amin egy Bob Dylan-idézet állt: Be groovy or leave, man. Legyél menő, vagy állj tovább, öregem! Nina szíve szerint valami egyszerűbbet választott volna, egy egyszerű, rácsos lábtörlőt, de az idézet mindig megmosolyogtatta Maurát, és miután néhány hétig ezt látta hazaérve, Nina maga is megszerette.

A szőnyeg cirkalmas, kék betűinek nagy részét most két doboz takarta el, amelyek ránézésre fából készültek. Mindkettőjüknek jutott egy.

Nina végignézett a folyosón, és ugyanilyen dobozt látott a 3B lakás előtt is, ahol egy idős özvegyember lakott, aki egy nap csak egyszer jött ki a lakásából, hogy kivigye a szemetet. Nina eltűnődött rajta, hogy szóljon-e neki. De mégis mit mondana?

Továbbra is csak bámulta a lábánál lévő dobozokat, és túlságosan ideges volt ahhoz, hogy megérintse őket, ugyanakkor túlságosan sokkolta ez az egész ahhoz, hogy visszamenjen a lakásba. Ekkor a teáskanna sípolása kizökkentette a transzállapotból, és emlékeztette rá, hogy Maura még nem is tud az egészről.

BEN

Ben is aludt még, amikor a dobozok megérkeztek, csak éppen nem otthon.

A turistaosztály egyik keskeny ülésén fészkelődött, és összeszorította a szemét, hogy ne süssön bele a szomszédja laptopjának a fénye, amikor tizenegyezer kilométerrel alatta sok millió doboz lepte el az országot, akár a köd. Ben háromnapos építészkonferenciája kora este ért véget San Franciscóban, és még azelőtt felült a New Yorkba tartó gépre, hogy a dobozok elérték volna az öblöt. Éppen éjfél előtt szálltak fel nyugaton, és valamivel napfelkelte után szálltak le keleten; sem a személyzet, sem az utasok nem tudtak róla, hogy mi történt a köztes sötét órákban. De amikor az övek becsatolását jelző tábla kialudt, és egyszerre minden mobiltelefon életre kelt, mindenki azonnal tudomást szerzett róla.

A reptéren tömegek gyűltek össze a hatalmas képernyők alatt, és minden csatorna más-más módon közvetítette az eseményeket.

TITOKZATOS DOBOZOK LEPTÉK EL A VILÁGOT.

VAJON HONNAN JÖTTEK?

A DOBOZOK MEGJÓSOLJÁK A JÖVŐT.

MIT JELENT PONTOSAN AZ ÖN FONALA?

Minden járatot töröltek.

Nem messze Bentől egy apuka a három gyerekét próbálta csitítgatni, miközben a telefonon vitatkozott valakivel.

– De hát most értünk ide! – mondta. – Mit csináljunk? Menjünk vissza?

Egy üzletasszony, aki az iPadjét bámulta, folyamatosan tájékoztatta az utastársait a legfrissebb hírekről.

– Úgy tűnik, csak a felnőttek kaptak dobozt – jelentette be hangosan anélkül, hogy bárkinek címezte volna a mondandóját. – Egyelőre egyetlen gyerek sem kapott.

A legtöbb ember azonban ugyanazt a kérdést ismételgette a telefonjába:

– Én is kaptam?

Ben továbbra is hunyorogva nézte a neon képernyőket, a szeme kiszáradt, és fájt a kialvatlanságtól. A repülés számára mindig az időből való kilépést jelentette, mintha a repülőn töltött órák kívül estek volna a lenti élet folytonosságán. De soha ezelőtt nem érezte ennyire világosan, hogy felszálláskor egy egészen más világot hagyott ott, mint ahová leszálláskor megérkezett.

Ahogy sietve elindult a reptéri vonat felé, ami elviszi a metróhoz, felhívta a barátnőjét, Claire-t, de nem érte el. Azután a szüleit hívta.

– Jól vagyunk, megvagyunk – nyugtatta meg az anyja. – Miattunk ne aggódj, csak érj haza biztonságban.

– De ti is kaptatok? – kérdezte Ben.

– Igen – suttogta az anyja, mintha valaki hallgatózna a közelében. – Az apád egyelőre az előszobaszekrénybe tette őket – mondta, majd tartott egy kis szünetet. – Még nem nyitottuk ki őket.

A városba tartó metró kifejezetten üres volt, különösen a megszokott reggeli csúcsforgalomhoz képest. A kocsiban, ahol rajta kívül összesen négy másik ember utazott, Ben a két lába közé fogta a kézipoggyászát. Hát senki sem megy ma dolgozni? – morfondírozott.

Rájött, hogy valószínűleg elővigyázatosságról lehet szó. Amikor a várost valamiféle katasztrófa fenyegette, a New York-iak általában kerülték a metrót. Kevés olyan hely van, ahol rosszabb lenne ott ragadni, mint a szűkös, levegőtlen, föld alatti metrókocsik.

A többi utas csendben volt, messze ültek egymástól, és a telefonjukba merültek.

– Egyszerű kis dobozok – mondta egy férfi a sarokban. Bennek úgy tűnt, mintha kissé illuminált állapotban lenne. – Felesleges így kiborulni!

A férfihoz legközelebb ülő utas arrébb húzódott.

Ezután a másik bódultan énekelni kezdett, és a kezével egy láthatatlan zenekart vezényelt.

– Kis dobozok, kis dobozok, vacak kis dobozok…

Ben csak ekkor, a férfi reszelős hangját és a hátborzongató dallamot hallgatva kezdett el igazán aggódni. Hirtelen nyugtalanság tört rá, leszállt a következő megállónál, a Grand Central pályaudvarnál, felsietett a lépcsőn, és hálás volt, hogy ismét a biztonságos tömegben lehet az utcán. A pályaudvaron sokkal többen voltak, mint a metrón, és rengetegen szálltak fel a külvárosba tartó vonatokra. Vajon hová mennek? – töprengett Ben. Tényleg azt hiszik, hogy a titokzatos dobozokra a városon kívül fogják megtalálni a megoldást?

Ugyanakkor elképzelhető volt, hogy az emberek a családjukhoz siettek.

Ben megállt egy üres vonatsín végénél, és próbálta összeszedni a gondolatait. Látta, hogy a körülötte lévők egy része barna dobozt visz a hóna alatt, de rájött, hogy valószínűleg még ennél is több doboz lapul a hátizsákokban és a kézitáskákban. Meglepő megkönnyebbülést érzett, hogy nem volt otthon, amikor ez az egész történt, és nem horkolt öntudatlanul az ágyában, ahol csak egy szégyenletesen vékony fal választotta volna el a betolakodó doboztól. Így kevésbé érezte erőszakosnak a behatolást.

Egy átlagos napon rengeteg turista ácsorgott volna az állomáson, hallgatta volna az idegenvezetést, és bámulta volna a híres, magas mennyezetet. De ma senki sem állt meg, és senki sem nézett fel.

Amikor gyerek volt, Bennek az anyukája mutatta meg egyszer a halvány aranyszínű konstellációkat a mennyezeten, és elmagyarázta neki, melyik állatövi jegy mit jelent. Vajon ő mesélte azt is, hogy a csillagképeket szándékosan festették fordítva? Azért, mert isteni perspektívából kell nézni őket, nem az emberiség nézőpontjából. Ben mindig úgy vélte, hogy ez csak kifogás, amivel utólag álltak elő, hogy egy szép történettel palástolják valakinek a hibáját.

– Ebben van az életed fonala – mondta tagoltan egy férfi a fejhallgatójába, szemmel láthatóan idegesen. – Senki sem tudja, mit jelent. Én honnan a francból tudhatnám?

Ebben van az életed fonala. Ben mostanra a reptéren lévő idegenektől és a mobiljáról összegyűjtött információk alapján tudta, hogy ez a felirat áll a dobozokon. A rejtély még csak néhány órája jelent meg az életükben, de egyesek máris úgy értelmezték az üzenetet, hogy a dobozban lévő fonál az életük hosszát jósolja meg.

De mégis hogyan volna ez lehetséges? Hiszen ez azt jelentené, hogy a világ háromszázhatvan fokos fordulatot tett, és – akárcsak a feje felett lévő mennyezet esetében – az emberek most Isten szemszögéből látják a dolgokat.

Ben a háta mögött lévő hűvös falnak dőlt, egy kicsit szédült. Ekkor jutott eszébe a hirtelen támadt turbulencia a repülőn, ami felrázta az álmából, és a gép akkorát ugrott, hogy a mellette ülő utas itala majdnem kiömlött. Mintha valami hirtelen megrengette volna a légkört.

Ben később megtudta, hogy a dobozok nem egyszerre jelentek meg a világ minden pontján, hanem mindenhol azután, hogy az adott helyen leszállt az éj. De, ahogy ott állt a Grand Central pályaudvaron, és az előző este részletei még homályosan kavarogtak az elméjében, nem tudta kiverni a fejéből a gondolatot, hogy az a rövid turbulencia esetleg egybeesett azzal a pillanattal, amikor alattuk megérkeztek a dobozok.

NINA

Nina nem akarta kinyitni a dobozt.

Ahogy mindennap, aznap is elolvasta a híreket. A Twittert böngészte, és azt mondogatta magának, hogy csak a megszokott munkáját végzi. Ám ezúttal nem csak híreket keresett.

Válaszokat is.

Az interneten egymással versenyeztek a fonalak megmagyarázhatatlan eredetét mégis magyarázni próbáló elméletek. Ezek között voltak, amelyek Isten hírnökének, mások valamilyen titkos kormányzati ügynökségnek, vagy épp földönkívüli megszállásnak tulajdonították a történéseket. A legmeggyőződésesebb szkeptikusok között is akadtak olyanok, akik spirituális vagy természetfeletti magyarázatok felé fordultak, hogy igazolják a világszerte minden ember küszöbén hirtelen megjelenő, kicsi, mindössze tizenöt centiméter hosszú és hét centiméter széles dobozokat. Még az épp utcán lakó hajléktalanok, a nomádok és az autóstopposok is arra ébredtek aznap reggel, hogy a dobozuk ott vár rájuk, ahol este álomra hajtották a fejüket.

Eleinte nagyon kevés ember vallotta be, hogy elhiszi, hogy az a fonál valóban az élete hosszát jelöli. Túlságosan ijesztő volt elképzelni egy olyan külső entitást, amely ilyen természetellenesen mindenható hatalommal bír, és még a mindentudó Isten létezésében hívők számára is nehéz volt megérteni, hogy miért változott volna meg az Úr viselkedése hirtelen ilyen radikális módon sok ezer év után.

Ám a dobozok érkezése feltartóztathatatlan volt.

Az első hullám után, amely az összes élő huszonkét éves vagy annál idősebb felnőttre kiterjedt, minden egyes napfelkelte újabb dobozt és fonalat hozott azoknak, aki aznap töltötték be a huszonkettedik életévüket. Ezután, március vége felé mindenféle történetek kezdtek szárnyra kapni. Azonnal híre ment, amikor egy fonál jóslata beteljesülni látszott, különösen, amikor egy rövid fonállal rendelkező személy váratlanul meghalt.

Beszélgetőműsorokban mutatták be olyan, amúgy teljesen egészséges huszonévesek gyászoló hozzátartozóit, akik rövidebb fonalat kaptak, és furcsa balesetek áldozatai lettek, a rádióműsorokban pedig interjúkat közöltek olyan kórházi betegekkel, akik mielőtt megkapták volna a hosszabb fonalukat, már minden reményt feladtak, majd hirtelen lehetőséget kaptak rá, hogy új kísérleti kezelésekben vegyenek részt.

Ugyanakkor senkinek sem volt konkrét bizonyítéka arra, hogy a különös tárgyak nem többek egyszerű fonáldaraboknál.

A kínzó szóbeszéd és az egyre szaporodó tanúvallomások ellenére Nina nem volt hajlandó megnézni a saját fonalát. Azon a véleményen volt, hogy amíg nem tudnak többet, jobb, ha ő és Maura nem nyitják ki a dobozukat. Azt sem akarta, hogy ott legyenek velük a lakásban.

Ám Maura kalandvágyóbb és hevesebb vérmérsékletű volt nála.

– Ugyan már! – méltatlankodott. – Attól félsz, hogy lángra kapnak? Vagy felrobbannak?

– Tudom, hogy jól szórakozol rajtam, de igazából senki sem tudja, mi történhet – felelte Nina. – Mi van, ha olyan lépfenelevelekről van szó, csak tömeges szinten?

– Nem hallottam még, hogy bárki is megbetegedett volna, miután kinyitotta a dobozát – jegyezte meg Maura.

– Szerintem egyelőre hagyjuk kint őket a tűzlépcsőn.

– És ha valaki ellopja őket? – figyelmeztette Maura. – Az biztos, hogy hamarosan ellepi őket a galambürülék.

Végül abban állapodtak meg, hogy amíg további híreket nem kapnak, az ágy alatt tárolják a dobozokat.

Ám a várakozás bosszantotta Maurát.

– És ha igaz? – kérdezte. – Ez az egész „életed fonala” dolog?

– Nem lehet igaz – erősködött Nina. – Nincs tudományos magyarázat arra, hogy egy fonáldarab ismerje a jövőt.

Maura komoly arckifejezéssel nézett rá.

– Talán nincsenek a világon olyan dolgok, amelyeket nem lehet tényekkel és tudományosan megmagyarázni?

Nina nem tudta, mit feleljen.

– Mi van, ha ez a doboz tényleg meg tudja mondani, hogy meddig fogsz élni? Jézusom, Nina, téged nem öl meg a kíváncsiság?

– Dehogynem – ismerte el Nina –, de az, hogy kíváncsiak vagyunk, még nem kellene, hogy elhamarkodott lépésekre sarkalljon minket. Vagy nem igaz az egész, és akkor semmi értelme, hogy kiboruljunk, vagy igaz, és akkor egészen biztosnak kell lennünk azzal kapcsolatban, hogy mit akarunk tenni. Az is lehet, hogy hatalmas fájdalom vár ránk, ha felnyitjuk a dobozokat.

Amikor Nina összeült a szerkesztőtársaival és néhány tudósítóval a tárgyalóban lévő asztalnál, hogy megvitassák a magazin következő számát, a politikai rovat vezetője kimondta, amire mindenki gondolt:

– Azt hiszem, mindent törölnünk kell, és kezdhetjük elölről az egészet.

A tervek szerint a következő szám az elnökjelöltekkel készített interjúsorozat lett volna, miután a legtöbben a télen bejelentették az indulásukat. Ám a márciusi események teljes mértékben háttérbe szorították az elnökjelölt-választási versenyt, amely egyszeriben mintha több fényévnyi távolságba került volna.

– Úgy értem, muszáj lesz ezekkel a fonalakkal foglalkozni, nem? – kérdezte az újságíró. – Mindenki erről beszél, muszáj, hogy ez legyen a fősztorink. A választásokig még van másfél év. Ki tudja, hogy fog kinézni akkor a világ?

– Egyetértek, de ha nem állnak a rendelkezésünkre tények, akkor félő, hogy csak tovább fokozzuk a zűrzavart – jegyezte meg Nina.

– Vagy a félelmet – tette hozzá egy másik kolléga.

– Már így is mindenki fél – vélekedett az egyikük. – Többen megpróbálták ellenőrizni a biztonsági kamerájuk felvételeit arról az éjszakáról, amikor a dobozok megérkeztek, de senki sem látta, hogy mi történt. A felvételek homályosak, azután, amikor a kép kitisztul, a doboz már ott van. Eszement őrület ez az egész!

– És továbbra sem kapott dobozt egyetlen huszonkét év alatti sem, igaz? Úgy hallottam, eddig ez az alsó korhatár.

– Igen, én is így tudom. Kicsit igazságtalan, hogy a gyerekek a halál alól ugyan nem mentesülnek, de azt nem tudhatják előre, mikor következik be.

– Továbbra sem tudjuk biztosan, hogy a doboz tényleg megjósolja-e a jövőt.

– Legalább azt kijelenthetjük, hogy mi is ugyanúgy a sötétben tapogatózunk, mint mindenki más.

A politikai tudósító védekezően feltartotta a kezét.

– Valószínűleg az volna a legegyszerűbb megoldás, ha megkérdeznénk egy csomó embert arról, hogy mihez kezd ezzel az egésszel. Bunkereket épít a közelgő apokalipszis miatt, vagy egyszerűen csak figyelmen kívül hagyja a dobozokat?

– Hallottam történeteket olyan párokról, akik azért szakítottak, mert mást hittek a fonalakkal kapcsolatban.

– Hírmagazin vagyunk, nem pletykalap. Szerintem a legtöbb embernek a saját drámája is elég most, nem akarják másokét is hallani – jegyezte meg Nina. – Inkább válaszokat várnak.

– De nem tudunk válaszokat adni, ha egyszer nincsenek. – Deborah Caine, a főszerkesztő a tőle megszokott nyugodt hangnemben beszélt. – Ugyanakkor az emberek megérdemlik, hogy tudják, mit tesznek a vezetőik ebben a kérdésben, és ezt éppenséggel elmondhatjuk nekik.

Ahogyan az várható volt, a kormányhivatalok minden országban és minden szinten kétségbeesett telefonhívások özönével néztek szembe az első dobozok megérkezésétől kezdve.

A Központi Jegybank és a Nemzetközi Valutaalap, valamint a világ leghatalmasabb bankjainak és multinacionális vállalatainak pénzügyi vezetői néhány napon belül összeültek, hogy megtámogassák a világgazdaságot, remélve, hogy az ismert módszerek kombinációja – kamatcsökkentés, adókedvezmények, a bankoknak járó kedvezményes hitelek – ellensúlyozhatja az ebből a teljes mértékben ismeretlen fenyegetésből fakadó instabilitást.

Ezzel egy időben a politikusok, akik egyre nagyobb számú kérdéssel szembesültek, a tudósokhoz fordultak válaszokért. És mivel a dobozok a világon mindenhol megjelentek, a világ tudósai egymásra támaszkodtak. A kórházakban és az egyetemeken világszerte kémiai vizsgálatoknak vetették alá a fonalakat, és ezzel egy időben tesztelték a dobozok anyagát is, amely nagyon emlékeztetett a mahagónira. Ám semelyik sem egyezett a laboratóriumi adatbázisokban szereplő anyagok egyikével sem. És bár úgy tűnt, közönséges fonalakról van szó, megdöbbentően ellenállók voltak, és a legélesebb szerszámokkal sem lehetett elvágni őket.

Csalódottan, hogy semmilyen következtetésre nem jutottak, a laboratóriumok különböző hosszúságú fonállal rendelkező önkénteseket toboroztak összehasonlító orvosi vizsgálatokra, és a tudósok ekkor kezdtek csak igazán aggódni. Egyes esetekben nem találtak jelentős eltérést a „rövidfonalasok” és a „hosszúfonalasok” – ahogy hamarosan nevezni kezdték őket – egészségi állapotában. Más esetekben azonban a rövidfonalasok vizsgálatai szörnyű eredményeket hoztak: addig fel nem fedezett daganatok, előre nem látott szívelégtelenség, kezeletlen betegségek kerültek napvilágra. Bár a hosszúfonalasoknál is fedeztek fel orvosi problémákat, a különbség ijesztően egyértelmű volt: a hosszúfonalasok betegségei gyógyíthatók voltak, míg a rövidfonalasokéi nem.

Egyik laboratórium a másik után, dominóeffektus-szerűen igazolta ugyanazt az eredményt.

A hosszúfonalasok tovább fognak élni, a rövidfonalasoknak azonban nem sok van hátra a halálig.

Miközben a politikusok nyugalomra intették és a normális életvitel fenntartására kérték a lakosságot, a nemzetközi kutatóközösség elsőként szembesült az új valósággal. És nem számított, hány titoktartási egyezményt írtak alá, egy ilyen hatalmas jelentőségű hírt nem lehetett féken tartani. Egy hónap múlva az igazság kezdett kiszivárogni a laboratóriumok falainak résein, apró kis információtócsákat generálva, amelyek idővel hatalmas tavakká nőttek.

Egy hónap elteltével az emberek kezdték elhinni, amit hallottak.

BEN

– Tehát te komolyan azt hiszed, hogy ezek a fonalak egyfajta életfonálnak felelnek meg? Hogy megmondják, meddig fogunk élni? – kérdezte a nő felvont szemöldökkel. – Nem gondolod, hogy ez egyértelmű őrültségnek hangzik?

Ben egy kávézó sarkában ült, és a cége legújabb projektjének, egy egyetem elegáns, új tudományos központjának a tervrajzait tanulmányozta. Februárban folyamatosan ez a projekt járt a fejében, elképzelte a jövőbeli diákokat, akik azokban a tantermekben és laboratóriumokban fognak tanulni és dolgozni, amelyeknek a tervezésében ő is részt vett. Még az is lehet, hogy valamilyen világmegváltó felfedezést tesznek abban az épületben, amelynek az első vázlatait a füzete hátuljába rajzolta fel.

Márciusban azonban a világ valóban megváltozott. Ben most már alig tudott az előtte heverő tervrajzokra összpontosítani. Amikor meghallotta a szomszédos asztalnál ülő nő kérdését, nem tudta megállni, hogy ne hallgatózzon.

A nő nyilvánvalóan megrögzött tagadó volt, ahogy kezdetben sokan. Ám a számuk hétről hétre csökkent.

– Nem tudom – felelte a vele szemben ülő férfi, aki már kevésbé volt magabiztos. – Úgy értem, a puszta tény, hogy világszerte megjelentek csak úgy a semmiből, felér valamiféle… varázslattal – mondta, miközben a fejét ingatta, és valószínűleg el sem tudta hinni, hogy egyáltalán ilyesmiről beszélgetnek.

– Kell, hogy legyen valamilyen magyarázat. Valami értelmes – felelte a nő.

– Hát egyesek még mindig egy igazságtevő hekkercsoportról beszélnek, akik már korábban is előadtak nagyobb mutatványokat – felelte a férfi bizonytalanul. – De én nem tudom elképzelni, hogy egy csapat kocka programozó hogyan volna képes ekkora akció levezénylésére.

Valóban, az egyik legnépszerűbb korai pletyka szerint pokolfajzat zsenik nemzetközi hálózata fogott össze, hogy egy észbontó méretű átverést hajtson végre. Ben persze látta, miért olyan vonzó ez az elmélet: ha az egész egy átverés, senkinek sem kell elfogadnia Isten, vagy szellemek, vagy varázslók létezését, vagy bármilyen más népszerűvé vált, ám nagyobb kihívást jelentő elméletet. És, ami még fontosabb, így senkinek sem kell elfogadnia a sorsát, amelyet állítólag egy különös dobozban lévő madzag közvetít a számára.

Ugyanakkor ez az egész túlságosan nagyszabású volt ahhoz, hogy ember alkotta trükk legyen, gondolta Ben. Ezenkívül úgy tűnt, senki sem profitál a dobozok létezéséből, semmilyen más világos célt nem szolgált az érkezésük azonkívül, hogy a világ lakosságát a félelem és a zűrzavar állapotába taszítsa.

– Tehát neked szimpatikus az a következtetés, hogy varázslatról van szó? – kérdezte a nő.

Ben számára furcsán hangzott, hogy a fonalakról „varázslatként” beszélnek. Az ő számára a varázslatok azok a römikártyával és pénzérmével végrehajtott trükkök voltak, amelyeket a nagyapja tanított neki a Cape May-i családi nyaralások alkalmával. A varázslat a bűvészi kézügyesség volt, a „válassz egy kártyát, bármelyik kártyát”, ami bár lehetetlennek tűnt, mindig volt mögötte valamilyen magyarázat.

A fonalak esetében azonban nem varázslatról volt szó.

– Lehet, hogy Isten az – jegyezte meg a férfi egy vállrántással. – Vagy több isten. A régi görögök a sors istennőiben hittek, igaz?

– Ezenkívül kivégezték a hitetleneket – kontrázott a nő.

– Ez még nem jelenti azt, hogy tévedtek! Talán nem ők találták fel az algebrát? Meg a demokráciát?

A nő rosszallóan elhúzta a száját.

– Oké, akkor te hogyan magyarázod azoknak a rövidfonalasoknak a történeteit, akik meghaltak? – tette fel a kérdést a férfi. – Vagy azt a brooklyni tüzet? Ahol mindhárom pasinak rövid fonala volt.

– Amikor az egész világot nézed, könnyen találsz bármely elméletet alátámasztó mendemondát – felelte a nő.

Ben azon töprengett, vajon épp egy első randi zajlik-e a mellette lévő asztalnál. Ha az volt, nem alakult valami jól.

Ben automatikusan visszaemlékezett a legutóbbi első randijára. Közel két éve történt, hogy Claire-rel egy hasonló kávézóban találkoztak. Felidézte, mennyire ideges volt. Ám ezek az első randis izgalmak a régi időkből egyszeriben végtelenül jelentéktelennek tűntek. Akkor az ember amiatt aggódott, hogy felborítja a kávéscsészét, vagy a foga közé ragad a spenót. Most viszont amiatt izgulhatott, milyen hamar kerül elő a fonalak témája, vajon megegyeznek-e a róluk alkotott elméleteik, és mikor álljon elő azzal az érzékeny kérdéssel, amit annyira szeretne feltenni.

– Te megnézted a tiédet? – tudakolta a férfi halkan.

– Igen, de ez nem jelenti azt, hogy hiszek is benne. – A nő hátradőlt a székében, és védekezően karba fonta a kezét.

– Megkérdezhetem, mit láttál? – tette fel a kérdést a férfi tétován.

Túl rámenős egy első randihoz, gondolta Ben. Ez biztos már a negyedik vagy az ötödik alkalom, hogy találkoznak.

– Elég hosszú, azt hiszem. De, mint mondtam, ez semmit sem jelent.

– Én még nem néztem meg az enyémet. A bátyám még nem döntötte el, hogy meg akarja-e nézni, és én szívesebben csinálnám vele együtt – magyarázta a férfi. – Ő az egyetlen rokonom, úgyhogy nem tudom, mit tennék, ha a fonalaink különböző hosszúságúak lennének.

A törékenysége szemmel láthatóan valamit átbillentett a nőben, akinek ellágyult az arca. Gyengéden megérintette a férfi karját.

– Ez az egész nem igaz – nyugtatgatta. – Nemsokára te is belátod majd.

Ben próbált a tervrajzokra összpontosítani, de helyette a saját kinyitott dobozára gondolt, és a benne lévő rövid fonáldarabra.

Lehet, hogy a nőnek igaza van, gondolta, és a rövid fonál nem jelent rövid életet. Imádkozott, hogy így legyen.

De az ösztönei azt súgták, a nő téved.

NINA

Áprilisban Deborah Caine volt az első, akinek Nina munkahelyén megerősítették a hírt. Összehívott egy kis szerkesztői csoportot a tárgyalóba, ahol elmondta, amit a forrása az Egészségügyi és Szociális Minisztériumnál nem sokkal azelőtt megosztott vele.

– Kiderült, hogy igaz – mondta lassan. – Nem tudjuk, hogyan, nem tudjuk, miért, de úgy tűnik, hogy a fonál hossza valóban megfelel a várható élettartamnak.

A teremben mindenki döbbent csendben ült, mígnem az egyik férfi felállt, és elkezdett fel-alá járkálni.

– Ez egy kibaszott képtelenség! – mondta, és hátat fordított Deborah-nak, hogy ne lássa, hogyan reagál.

Nina elméje és teste megdermedt, de valahogy mégis hallotta a saját hangját, ami meglepően nyugodtnak tűnt.

– És biztosak benne? – kérdezte.

– Több nemzetközi munkacsoport is ugyanerre a következtetésre jutott – felelte Deborah. – Tudom, hogy ez… szóval „bombahírnek” nevezni ezt túlságosan hétköznapinak hangzik ebben a helyzetben. Tisztában vagyok vele, hogy ez az információ sorsfordító lehet sokunk számára. Az elnök várhatóan holnap tesz bejelentést, és azt hiszem, az ENSZ Biztonsági Tanácsa is tervez valamit, de én azonnal el akartam mondani nektek, ahogy megtudtam.

Nina érzései lassan visszatértek. Kapargatni kezdte a bal hüvelykujján a körmét, lassan lehámozta róla a halvány rózsaszín lakkot, és érezte, hogy mindjárt előtör belőle a zokogás. Remélte, hogy eljut a mosdóig, mielőtt ez bekövetkezne.

A férfi Nina háta mögött megállt, és egyenesen a főnökük szemébe nézett.

– És most mihez kezdünk?

– Mármint az e havi számmal? – kérdezte Deborah.

– És minden mással.

Miután Deborah feloszlatta a megbeszélést, Nina bezárkózott a mosdóba, és a csempézett falnak támaszkodva sírt. Képtelen volt ennyi érzést egyszerre feldolgozni.

Élénken látta maga előtt a pillanatot, amikor mindössze egy héttel korábban Maurával végül kinyitották a dobozukat.

Hiába erősködött Nina, hogy tartsák őket lezárva, Maura nem tudott ellenállni. Egyik este figyelemre méltó higgadtsággal lépett oda Ninához.

– Ki akarom nyitni a dobozomat – mondta nyugodtan.

Nina tudta, hogy Maura elszánta magát. Mindketten hajlamosak voltak az efféle csökönyösségre. De ezúttal nem olyan egyszerű dologról volt szó, mint egy kanapé kiválasztása, és nem volt lehetőség kompromisszumra sem. Vagy kinyitják a dobozokat, vagy nem. Köztes megoldás nem létezett.

Nina tartott tőle, hogy megnézze a sajátját, de azzal is tisztában volt, hogy ennél már csak az volna ijesztőbb, ha valakinek egyedül kellene megtennie. Ő volt a nagyobb testvér a családjukban, a nővér, aki mindig is hajlamos volt a túlzott védelmezésre. Ez a késztetés, hogy megóvja a körülötte élőket, most már Maurára is kiterjedt. Nem engedhette, hogy a barátnője egyedül nézzen bele a dobozába.

– Akkor együtt csináljuk – jelentette ki.

– Nem, én ezt nem kérem tőled – felelte Maura, és a fejét rázta. – Miattam nem kell megtenned.

– Tudom. De úgysem tudok küzdeni az ellen, amerre a világ tart: előbb-utóbb mindenki belenéz a dobozába. Én pedig szívesebben teszem úgy, hogy mellettem vagy.

Így aztán a két nő leült törökülésben a nappaliban a szőnyegre, óvatosan felnyitották a dobozuk fedelét, és felemelték a benne lévő papírvékony, csillogó textildarabot.

Ekkor még nem tudták pontosan értelmezni a fonalak hosszúságát, de az ujjaik közé fogták őket, és egymás elé tartották. Ekkor valami azonnal és gyomorforgatóan világossá vált: Maura fonala alig feleakkora volt, mint Nináé.

Nemrég ünnepelték a kétéves évfordulójukat, és nem sokkal ezelőtt költöztek össze. Bár kifejezetten házasságról nem beszélgettek, Nina látta, hogy az évfordulós vacsorájuk előtt Maura lopva bepillantott a komód fiókjába. Mindketten jól tudták, hogy Nina utálja a meglepetéseket, ám szeret előre tervezni, így tudat alatt valószínűleg feltételezték, hogy Nina fogja megkérni Maura kezét, és nem fordítva.

Mint a legtöbb szerelmes, Nina is úgy érezte, hogy két évnél sokkal hosszabb ideje ismeri Maurát, és a közös életük még épp csak elkezdődött.

Most azonban már biztos lehetett benne, hogy a nő, akit szeret, rövid életet fog élni.

Az iroda szűkös mosdófülkéjében állva Nina nem élvezhette a saját hosszú fonala nyújtotta örömet, azt, hogy tudta, hosszú élet vár rá. Nem ünnepelhette a saját igazságát anélkül, hogy ne gyászolta volna Mauráét.

A mellkasa hullámozni kezdett, zihálva vette a levegőt. Maura fonala rövidnek tűnt, de vajon mit jelent ez pontosan? Valójában mennyi idejük van? Végre volt válasz a kezdeti kérdésre, amely az egész világot gyötörte: a fonalak valóban az élettartamot jelölik. Ám így is rengeteg kérdés maradt.

Amikor Nina hallotta, hogy valaki belép a szomszédos fülkébe, eltakarta a száját, és próbálta visszafojtani a zokogását. Tudta, hogy senki sem vetné a szemére, ha megadná magát az érzéseinek, mégis kínosnak érezte volna nyilvánosan kimutatni őket, mintha a világ még mindig normálisan forogna tovább, és nem változott volna meg gyökeresen.

Muszáj lesz elmondania a hírt ma este Maurának, hogy ne a hírekből, hanem a szerelmétől értesüljön róla.

Kénytelen lesz visszavonni mindent, amit aznap este mondott Maurának, amikor belenéztek a dobozokba. A kijelentéseit, amelyekben őszintén hitt, és amelyek szerint a fonalak nem valódiak.

– Biztos, hogy nem jelent semmit – erősködött, és próbált kiegyensúlyozott hangon beszélni. – Csak egy fonáldarab.

– Mások nem így gondolják – suttogta Maura.

– És mit tudnak ők? Nem egy őrült világban élünk, ahol mindenféle varázsdobozok megjósolják a jövőt – felelte Nina. – A való világban élünk. És ezeknek a fonalaknak semmi közük a valósághoz.

De bármit is mondott, nem tudta feloldani a feszültséget, ami az óta a pillanat óta lappangott közöttük, és mindkettőjükre nyomást gyakorolt minden este, amikor lefeküdtek, és minden reggel, amikor felébredtek. Március közepe óta nem szeretkeztek, és szinte minden érintkezésüket áthatotta egyfajta csendes szorongás.

Mintha mindketten tudták volna, valami rettenetes dolog vár rájuk.

Miután a másik nő elhagyta a mosdót, Nina kilépett a fülkéből, és egy papírtörölközőt tartott a csap alá. A nedves papírral megtapogatta az arcát és a nyaka hátulját, próbálta visszanyerni a végtagjaiba az erőt, és remélte, hogy a zihálása is alábbhagy, máskülönben mindjárt elájul. Miután közölte Maurával az igazat, a családjának is el kell majd mondania.

Kénytelen lesz felhívni a szüleit, akik még mindig Boston külvárosában éltek, ahol Nina és a húga születtek. Elég közel ahhoz, hogy az ünnepeket együtt tölthessék, de elég távol ahhoz, hogy a lányaik függetlenedni tudjanak. És persze muszáj lesz elmondania Amie-nek is.

Nina húga határozottan eldöntötte, hogy nem nyitja ki a dobozát, és ahányszor szóba került a dolog, ő mindig hajthatatlan volt. De vajon meggondolja magát most, hogy kiderült, a fonalak valós információt hordoznak?

Nina kidobta a papírtörölközőt, belenézett a vízkőfoltos tükörbe. Ritkán festette ki magát, de az arca most még a szokásosnál is meztelenebbnek tűnt. Rózsaszín, nyers, sebezhető és teljesen csupasz volt.

Valahányszor tükörbe nézett, nem tudta nem észrevenni a szeme körül és a homlokán lévő finom ráncokat. („Talán, ha nem lennél mindig olyan komoly, te is olyan ránctalan lennél, mint én” – ugratta Maura, és játékosan megsimogatta sima, sötét bőrét.) Nina még csak harmincéves volt, mindössze egy évvel idősebb Mauránál, de egyértelműen láthatóak voltak rajta az öregedés jelei. Most már azt is tudta, hogy egy nap egy nagyon idős nő fog visszanézni rá a tükörből. Ám egészen máig úgy gondolta, hogy Maura is ott áll majd mellette.

A fonalak azonban egyetlen rettenetes pillanat alatt lerombolták ezt az illúziót, és Nina jövője egyszeriben ugyanolyannak tűnt, mint az arc, ami most nézett vissza rá a tükörből: szomorúnak, védtelennek és magányosnak.