J. Clever

Igyunk a szerelemre

Kossuth Kiadó

Jordana újból elolvasta a mondatot, amely megragadta figyelmét.

„Az ember először a fiatalságához ragaszkodik, görcsösen küzd a szépségéért, aztán egy idő múlva már csak az egészségéhez ragaszkodik, végül már csak az életéhez.”{1}

– Milyen igaz! – eresztette le ölébe nagy sóhajtással a könyvet. Nehezebben ment az olvasás, mint régebben. Néhány évvel ezelőtt egy ilyen regényt, mint ez, egy délelőtt kiolvasott a strandon napozva.

– Talán új szemüveget kellene csináltatnom – vette le orráról a pápaszemet. Az ég felé tartva látta, hogy kissé maszatos. Lustának érezte magát, hogy felálljon és besétáljon az étkezőasztalon hagyott szemüvegtokhoz, amelyben ott lapult a mikroszálas törlő kendő. A sortja szélével kezdte el tisztogatni az üveget, de rá kellett jönnie, hogy az nem hogy nem lett tisztább, de ha lehet még homályosabbá vált.

– A csuda vigye el – becsukta a könyvet és egy darabig nézegette a borítót, majd tekintette elkalandozott, a messze lent elterülő tenger irányába. Innen a magasból tükörsimának tűnt a víz. Újból a borítóra tévedt a tekintette, amelyen egy boldogságtól szinte az égbe szökkenő fiatal pár csókolózott.

Mostanában rákapott, hogy elővegye a régi romantikus regényeket és újraolvassa őket. Elege lett a komoly szépirodalomból. Ki a csodának akar felvágni azzal, hogy végigolvassa a nehezen megemészthető, számára teljesen zavaros ifjú titán legújabb agyszüleményét? A legnagyobb sikernek kikiáltott regényt a huszadik oldal után letette, mert végképp nem érdekelte, hogy a címszereplő leányzót elölről vagy hátulról teszi magáévá a főhős a legképtelenebb helyszíneken. Pedig nem volt prűd. Meglehetős szabadszájúságáról volt ismert baráti körében, akit nem tudtak zavarba hozni semmilyen szexista beszólással, viccel, mert irgalmatlanul vissza tudott vágni. Fel volt vágva a nyelve.

– Elég ebből! – állt fel a székből és bement a teraszról a nappaliba. Megállt a szoba közepén. Az órára esett a pillantása. Még nagyon korán volt ahhoz, hogy besétáljon a faluba egy kis tereferére.

– Talán mégsem olyan jó ötlet volt teljesen egyedül kibérelni ezt a házat egy egész évre.

Jordana Rogelio régi álma volt, hogy vegyen egy nyaralót a hegyek között, de viszonylag közel a tengerhez. Mikor meglátta a Fecskefészeknek nevezett házat a falutól pár száz méterre a tenger fölé magasodó szikla peremén, azonnal beleszeretett. De a józansága nem engedte, hogy azonnal vételi ajánlatot tegyen, mint ahogy lilát sem kezdett hordani piros kalappal nyugdíjba vonulása alkalmából, mint Jenny Joseph verse szerint oly sokan{2}. Úgy döntött, hogy fél évre bérbe veszi a villát. Ennyi időnek elegendőnek kell lennie arra, hogy kitapasztalja, hogy képes-e itt élni a világvégén egyedül, távol a családtól, az otthonhagyott barátoktól. Ki is fizette a hat hónapra a bérleti díjat és a kauciót. Az ügynökségen mondták ugyan, hogy ki a tulajdonos, de ezzel most nem foglalkozott. Ahogy kilépett az iroda ajtaján, már el is felejtette a nevet. Ha úgy dönt, hogy megveszi a házat, majd ráér akkor megkeresni az illetőt. Vagy talán még arra sem lesz szükség, az ügynökség elintéz mindent.

Az eltelt három tavaszi hónap során úgy tűnt, hogy könnyen beilleszkedett az itteni életbe, néhány ismerősre is szert tett a faluban. Sőt akadt egy ifjú hódolója is, Jerko a postásfiú, aki olyan sok postát volt kénytelen felhordani hozzá, hogy egész jól összebarátkoztak. Néha, ha már nem volt több kézbesíteni való levél vagy csomag, együtt úszkáltak a medencében, napoztak a teraszon és jókat beszélgettek.

Jordana komolyan vette a fiút, teljes figyelemmel hallgatta szavait. Sosem legyintett, amikor az az álmairól, terveiről beszélt, és tanácsaival sem befolyásolta lelkesedését. Egy-egy jól megfogalmazott kérdéssel időnként helyrebillentette a túlságosan elszállt ifjút, ezzel is bizonyítva, hogy odafigyel a mondandójára. Nem csoda, hogy Jerko lett az egyik leglelkesebb híve a faluban.

– Talán ma is hoz valamit – suttogta reménykedve a tükörképének.

Néha, egy-egy pillanatra mintha kívülről látta volna önmagát. Most is így érzett. Közelebb lépett a tükörhöz.

– Ki ez a nő? – kérdezte hangosan, miközben beletúrt vékonyszálú, félhosszú hajába.

– Csak hallgatom óvatosan megfogalmazott okos mondatait, érvelését, érzékelem taktikáját, látom megfontolt mozdulatait és elcsodálkozom. Ki ez a komoly, bölcs néni?

Gyorsan körülnézett, de természetesen egyedül volt. Tükörképére kacsintott.

– Most meg már magamban is beszélek. Be fogok golyózni, ha nem történt meg máris.

Ennek ellenére nem mozdult, tovább nézte önmagát.

A tükörből egy kedves, szeplőkkel teli arc nézett vissza rá, akinek bolondos kinézetét még jobban erősítette kócos, burgundi vörös haja. Ha közelebb hajolt képmásához, láthatta a szeme sarkában húzódó vékony ráncokat. A nevetőráncokat még szemüveg nélkül is jól ki tudta venni.

– De hiszen, ez nem én vagyok – motyogta halkan, fejét jobbra-balra forgatva.

– Én még gyerek vagyok, kérem szépen. Én még szeretek a zuhogó esőben bőrig ázni, a pocsolyába ugrabugrálni, nem törődve vele, hogy sáros leszek. És bizony, szeretek az oldalamra feküdve legurulni a füves domboldalon. Bemászni minden elém kerülő barlangba, odúba, hátha ott találom az elrejtett kincseket, a csodálatos kékfényű lámpást. Én még szeretnék ok nélkül, csak úgy, puszta jókedvből teli torokból kacagni. Rácsodálkozni egy katicabogárra, egy nyíló virágra. Még millió kérdést szeretnék feltenni, amelyek legtöbbje úgy kezdődik, hogy miért… miért… miért… És a kérdések sora nem is ér végett soha. Ahelyett, hogy felnőtt nőként közömbösen vállat vonnék, ugyan kit érdekel?

Szaladnék a széllel vagy a széllel szemben, ahogy épp a kedvem tartja.

Elfordult a tükörtől és mosolyogva a konyhába ment, hogy kávét főzzön magának, miközben tovább morfondírozott.

– Bevallom, néha meg is teszem mindezt. És olyan jól esik. És ilyenkor boldognak érzem magam és még a szembejövő emberek furcsa tekintete sem kedvetlenít el. Aztán előjön a kötelesség, a felelősségérzet és a bennem lévő kisgyerek eltűnik. Átveszi helyét a komoly, bölcs hölgy, akire néha egy kis távolságtartással rácsodálkozom: Jé, ki ez a nő?

Miközben a kávét darálta, majd melegvízzel feltöltötte és jól megtömte a régimódi, kotyogós kávéfőzőt, kibámult az ablakon és elgyönyörködött a csodálatos panorámában.

– Hát ezért a kilátásért mindenféleképpen megérte, hogy idejöttem. És talán ma is feljön az az édes kis postásfiú. Ha nem siet valahová, akkor majd elbeszélgetünk az élet nagy-nagy dolgairól. Mókás, hogy egy huszonéves kölyökkel milyen jól el tudok dumcsizni.

Közben a masina egyre hangosabban jelezte, hogy a kávé nagy része már kifolyt, ezért gyorsan levette a tűzhelyről és a mosogatóba állította. Évekkel ezelőtt olvasta valahol, hogy amint a fekete nedű hatvan százaléka kifőtt, nem szabad tovább melegíteni, mert megég a kávé. Nem volt igazán nagy szakértő, de ezt az egy szabályt azóta is betartotta.  Nagy nehezen sikerült két bogyót kinyomnia az édesítő tablettás dobozból. Kivette a tejet a hűtőből. Belekóstolt, hogy nem savanyodott-e meg, majd egy jókora adagot töltött a csészébe. Belekotort a konyhaszekrény fiókjába és végre megtalálta a kiskanalat.

– Ideje lenne már rendet raknom itt – mondta hangosan, mint minden reggel, amikor a kávét készítette, de aztán el is feledkezett róla.

Fogta a csészéjét és visszatért a teraszra a félbehagyott könyvhöz.

Astryana megfordította az akasztón a táblát. „Nyitva”, hirdette kissé feleslegesen, hiszen az alig ötszáz lakosú faluban mindenki tudta, hogy hajnali öt előtt hiába is kopogtatnának a panzióként is működő kis kocsma ajtaján. Drago Furlan, a kocsmáros egy perccel korábban sem engedte lányának, hogy kinyisson. „Cristallo di Rocca” –  gyulladt ki a bejárat felett a felirat és a hegyikristályt ábrázoló cégér, ahogy a lány felkapcsolta a világítást

Astryana kilesett az üvegen és elmosolyodott, mikor meglátta a zöldszínű kis postakocsit a bejárat elé kanyarodni. Szinte dalolt a szíve a boldogságtól, hogy megpillantotta kedvesét. Gyorsan a pulthoz lépett és bekapcsolta a kávéfőző gépet. Tudta, hogy a fiú pillanatokon belül betoppan. A csészébe csordogáló fekete nedű illata kezdte belengeni a helyiséget. Ebben a pillanatban meg is szólalt az ajtó fölé helyezett kisharang és belépett a szőke hajú, mindig mosolygós, kölyökképű postásfiú.

–  Jó reggelt, Astry! – nyomott egy futó puszit a lány homlokára, majd lezöttyent a bárpult előtt sorakozó fából faragott, kissé már megkopott székek egyikére.

– Jó reggelt! Hogy aludtál? – mosolygott rá Astryana és már tette is elé a kávét.

Jerko belekortyolt és felsóhajtott.

– Édes istenem, most kezdek csak felébredni. Eddig félkómában kóvályogtam.

– Látom, a kiskocsival jöttél. Olyan sok posta van?

– Jordananak jött valami nagy csomag. Azt nem tudtam volna elhozni sem biciklivel, sem a mopeddel.

– Jordananak? Már megint Jordananak? Állandóan nála lógsz. Szinte minden nap hozol neki valami postát, aztán órákig fent maradsz a Fecskefészekben – nyafogta Astryana.

Jerko meghökkent. Tény, hogy nagyon sok időt töltött el a házban, de olyan jól el tudtak beszélgetni Jordanaval. Neki mindent el lehetett mesélni, még Astryanaval kapcsolatos aggályairól is őszintén tudott beszélni. Mert Astryana szép volt, kedves, de bizony sokszor fecsegett összevissza, ha éppen nem nyafogott valamiért, amivel a sírba tudta kergetni Jerkot.

– Csak nem vagy féltékeny az öreglányra? – kérdezte őszintén csodálkozva.

– Öreg ám a kilencvenéves nagyanyád, te tacskó – hallották a dörmögő mély hangot.

Mindketten odakapták a fejüket. Drago Furlan lépett be, a kocsma tulajdonosa. Ősz hajára hátul már ráfért volna egy alapos hajvágás, de szakálla gyönyörű szépen volt nyírva. Ujjatlan, mosottkék színű pólót viselt, vállán egy kisebb söröshordót cipelt, amit egy lendülettel letett a pult alá.

– De tényleg elég sokat jársz fel a hölgyhöz – morogta, miközben a hordóhoz csatlakoztatta a KEG-csapot.

– Az egész falu nem kap összesen annyi levelet és csomagot, mint Jordana – morogta Jerko.

– Épp elég feltekerni biciklivel a Fecskefészekhez – szólt közbe Astryana, miközben a poharakat törölgette egy kockás konyharuhával. – Én a te helyedbe mindig a kiskocsival jönnék.

– Az engem nem zavar, edzésnek fogom fel. Legalább formában tartom a lábaimat is, nem csak a felső testemet. Ha meg túl fáradt vagyok, akkor megyek a mopeddel – feszítette be bicepszét.

Astryana rajta felejtette a szemét a fiú izmain, de mikor észrevette, hogy apja figyeli őt, gyorsan elfordult és az italos pultot kezdte rendezgetni.

– Nagy dolog – nevetett döcögve a férfi,majd ő is megfeszítette karját és csuklóját ide-oda forgatva ugráltatta bicepcét.

– Oké, oké! – nevetett nagyot Jerko. – Kiegyeznék ilyen izmokkal ennyi idős koromban, mint te. Hány éves is vagy, Drago?

– Ha megmondom, akkor ezentúl öregúrnak fogsz szólítani? Mint ahogy szerintetek Jordana is öregasszony? Pedig nem lehet több ötven-ötvenöt évesnél. Persze, nektek, taknyosoknak ott a húsz környékén már mindenki öreg, aki betöltötte a harmincat.

– Na, ja! – sóhajtott nagyot a postásfiú. – Az, hogy az ember ötven vagy hatvan, az már olyan mindegy. De a harmincat betölteni? Hát az aztán kész katasztrófa.

Drago hangosan, jóízűen nevetett.

– Mi van a csomagban? – szólt közbe Astryana, hogy elejét vegye a férfiak további kakaskodásának.

– Nem tudom. Mintha bicikli lenne. Legalábbis ráírva az van. De el nem tudom képzelni, hogy milyen bicaj lehet egy ekkora dobozban, mint mondjuk az a kisebbik asztal.

– Talán szobabicikli – találgatta Astryana.

Jerko felhajtotta a kávé maradékát, és a lány felé tolta a csészét. Kezük összeért, mire Astryana mosolyogva felpillantott.

– Majd visszafelé megmondom, ha megtudom – kacsintott rá a fiú és Drago felé szalutálva elindult kifelé.

A falubeliek által Fecskefészeknek nevezett ház alig néhány száz méterre volt a falu szélétől, de az odavezető kanyargós út hosszabbnak tűnt. Az út jobboldalán semmi nem állta útját a tekintetnek, a mélyben ott kéklett a tenger. Az út másik oldalán a hegyoldalból kihasított teraszosan művelt földek, szőlősorok zöldelletek, kivéve egy hosszú, elhanyagolt szakaszt, amelyet bokrok, szederindák nőttek be, szinte áthatolhatatlanul. A kanyargós út végén állt az építmény, egész a szirt szélén, körülötte fallal körülvett kert.

– Gyönyörű hely – állapította meg magában Jerko, mint már annyiszor. – Az biztos, hogy nem tériszonyatban szenvedőknek való.

A kövekből rakott, keskeny, kétszintes épület út felöli része nem árulta el annak különleges fekvését, de Jerko tudta, hogy hátsó teraszt csak egy keskeny sövénykerítés választotta el az alatta tátongó szakadéktól. Aki odalentről, a tengerpartról bámult fel a szikla peremére épült házra, csak találgatni tudta, hogy a csodába lehet oda feljutni.

Jerko behajtott a tárva-nyitva álló kapun és kétszer megnyomta a kisautó dudáját.

– Jövök! – hallatszott a kiabálás a házból és a meztelen talpak csattogása a lépcsőn. Kinyílt az ajtó és Jordana szaladt a fiú elé. Levágott szárú farmernadrágot és fehér pólót viselt.

– Au – szisszent fel, amikor mezítláb a kaviccsal felszórt udvarra lépett. – Mi a fenéért felejtem el mindig felhúzni a papucsomat?

Jerko figyelte, ahogy próbált úgy lépkedni, hogy minél kevésbé szúrja a lábát a murva. Határozottan kedvelte az asszonyt. Beköltözését követően hamarosan özönleni kezdtek a levelek, ezért Jerko szinte minden nap felment hozzá a postával. Eleinte morgott ezért, hiszen a mai internetes világban ki a csoda, aki borítékba zárt üzenetet küld? Vagy éppen csomagot? De Jordana kedvessége, barátságos természete, közvetlensége hamar rajongójává tette a fiatal fiút.

– Jé, milyen aranyos kis kocsival jöttél.

– Igen, mert egy nagy csomagot hoztam.

– Jaj, de jó! – tapsolt örömében Jordana, miközben Jerko előbányászta a kocsiból a csomagot.

– Bevigyem?

– Csak ide a teraszra. Gyorsan bontsuk ki! Mi van benne?

– Azt hiszem, kerékpár lehet.

Jordana hitetlenkedve nézte a dobozt.

– Oké, rendeltem egy bicajt, de hogy ebben a dobozban tényleg az lenne, az majdnem hihetetlen – túrt bele gondterhelten a hajába. Tanácstalanul felhúzta a szemöldökét, amitől homloka összeráncolódott.

– Talán bontsuk ki! – javasolta Jerko és már húzta is elő farzsebéből a sniccert. Kérdőn nézett az asszonyra, aki bólintott. Az éles penge pillanatok alatt felhasította a doboz ragasztását és Jerko óvatosan elkezdte kiszedegetni a tartalmát.

Valóban egy kerékpár alkatrészei kerültek elő a dobozból: pedálok, kerekek, tengelyek és egyéb tartozékok.

– Te jó ég! Pedig nem is az IKEÁ-ból rendeltem – sopánkodott Jordana. – Hogy fogom én ezt összerakni?

– Itt van egy füzet, ebben elég jól le van írva és rajzolva. De szívesen segíthetek is.

– Szerszámok nélkül még neked is nehezen menne. Nem?

– Itt ahol felsorolják, hogy mi van a csomagban, a szerszámkészlet is fel van tüntetve.

– Te látod, melyik az? Mert én itt egy fia szerszámot nem látok, nem hogy egész készletet.

Nekiálltak ide-oda rakosgatni a kerékpáralkatrészeket, többször belekukkantottak a kiürült dobozba, de a szerszámkészlet nem került elő.

– Hát ezt bizony kifelejtették – ült le a sarkára Jerko, amikor már teljes bizonyossággal meggyőződtek arról, hogy még egy árva csavarhúzó sincs a csomagban.

– Meg kell reklamálni – javasolta a fiú. – Ha egyszer benne kéne lenni, akkor jogos a reklamáció. Ha kell, én tanúsítani tudom, hogy tényleg nem volt benne.

– És amíg megküldik, addig csak kerülgessem itt ezeket az izéket? És csak nézzem, ahelyett, hogy felpattanhatnék rá és legurulhatnék a tengerpartra egyet strandolni?

Jerko nem tehetett róla, elnevette magát.

– Most mit nevetsz?

– Elképzeltem Jordana, ahogy repesztesz lefelé a szerpentinen ezerrel.

Erre már Jordana is elnevette magát.

– Miért, nem olyan elképzelhetetlen az. De azt képzeld el, ahogy majd felfelé repesztek a meredek úton.

– Bizony, még én is tolom néha a járgányt, mert nem bírom szuflával – mosolygott a fiú.

– Kis taknyos, azt hiszed, hogy jobban tudsz bringázni, mint én? Itt és most kihívlak egy versenyre.

– Ahhoz előbb össze kéne rakni ezt az IKEÁS biciklit.

– Mondtam, hogy nem az IKEÁ-ból rendeltem – nevetett Jordana. – De tényleg, elég drága volt. Ennyi pénzért már igazán küldhették volna összeszerelve is. Most mi legyen?

– Vigyük le a faluba. Nekem van néhány alapszerszámom, szerintem azzal össze tudjuk rakni. De ha végképp nem boldogulunk vele, akkor megkérjük Cartont, az autószerelőt, ő biztos tud segíteni. Ha komoly baj van a gépemmel, nekem is mindig ő segít.

– Oké, próbáljuk meg valahogy visszarakni a dobozba.

– Ha muszáj! De szerintem ne vacakoljunk a visszapakolással. Tegyünk be a kocsi csomagtartójába mindent. Csak arra ügyeljünk, hogy semmi ne maradjon ki!

Gyorsan be is rámoltak mindent.

– A kocsmánál muszáj lesz megállnunk, jó? Ott felejtettem a mobilomat – nézett Jerko kérdően az asszonyra, amikor már mindketten beültek a kis zöld járműbe.

– Na, persze! Meg aztán a gyönyörű Astryanát is szeretnéd látni, mielőtt munkára foglak.

Jerko nevetve vállat vont.

– Tényleg ott felejtettem a mobilomat kocsmában.

– Akkor siessünk, nehogy Astryana nem tudván ellenállni a kíváncsiságának belekukkantson.

– Csak nem tesz ilyet!

– Ha nincsenek titkaid, akkor mit számít? No, csapj a lovak közé!

A kocsmában elég nagy volt a forgalom. A törzsvendégek már elfoglalták kedvenc helyüket. Volt, aki beszélgetve, volt, aki csendesen, maga elé meredve múlatta az időt. A belső helyiségben egy csapat helyi srác lökdöste a billiárd golyókat, nagyokat kurjongatva egy-egy ügyesebb akciónál.

– Jó, hogy jössz, Jerko! Itt felejtetted a telefonodat és a főnököd már égre-földre keresett.

– Te felvetted a telefonomat? – kérdezte megütközve Jerko.

– Persze, hogy felvettem – nézett rá nagy szemekkel Astryana. – Elraktam a pultba, amikor észrevettem, hogy itt hagytad. Aztán, amikor megszólalt az a hülye csengőhangod, majdnem kiugrottam a bugyimból. Láttam a kijelzőn, hogy a Nagyfejű hívott, hát felvettem.

– Te Nagyfejűnek hívod a főnöködet? – kérdezte somolyogva Jordana.

Astryana összevont szemöldökkel meredt rá, kiakadva a tegeződésen.

– Annak hívja, aminek akarja! A lényeg az, hogy az egyik srác beteg lett és minél előbb le kellene menned a városba, hogy beugorj helyette!

Jordana nem vett tudomást a lány bosszankodásáról, a fiúhoz fordult.

– Meg kéne változtatnod a telefonban a nevét, mert ha egyszer véletlenül rájön, minek nevezed a háta mögött, biztos, hogy szorulni fogsz.

– Hogy jöhetne rá?

– Hát egy ismerősöm járt már így. Egy piacon beszélt meg találkozott a barátnőjével, aki… hogy is mondjam finoman … meglehetősen testes volt. Tulajdonképpen döbbenetesen kövér volt. Így is volt elmentve az ismerős telefonjában: Döbbenet. A piacon azonban nem vették észre egymást időben, a leányzó hívni kezdte és rögtön meg is látta. De ezzel együtt a telefon kiírását is.

– Nehéz lehetett kimagyarázni – nevetett nagyot Jerko.

– Jerko! – emelte fel a hangját Astryana. – A főnököd keresett és vár.

– Oké! Oké! Ezt a telefonba nézést még megbeszéljük, most add szépen vissza.

– Nem néztem a telefonodba – mondta durcásan Astryana, miközben odalökte a pulton a készüléket.

Jerko elkapta, majd kiment a teraszra, hogy ott bonyolítsa le a beszélgetést.

Jordana éppen fel akart ülni a bárszékre, amikor megjelent Drago.

– Nocsak, Jordana. Örülök, hogy látom. Mi járatban ilyen korán?

Jordana legyintett.

– Rendeltem egy kerékpárt, de álmomban nem gondoltam, hogy darabokban fogják leszállítani. Szerszámot meg nem kaptam hozzá. Jerko felajánlotta, hogy segít összerakni, de ahogy hallom, most le kell mennie a városba, úgy hogy teljesen tanácstalan vagyok.

– Nem kellett volna újat vennie, nálunk bérelhetett volna. Tudja, ezzel is foglalkozunk.

– Tudom, Drago, de úgy gondoltam, jobb, ha van egy sajátom.

Jordana a vállát vonogatta, ami mosolyra késztette a kocsmárost. Drago megtörölte kezét a derékszíjába tűzött konyharuhában.

{1} Clarie Kenneth

{2} Hivatkozás Jenny Joseph Csak szólok c. versére