A vadorzó nem értette, mi történt, elővette fegyverét, hogy beavatkozzon. Ám a vándor mögött megpillantott egy hatalmas, sötét árnyékot: a farkast! Még sohasem látta nappal így, főleg ekkorát nem. A farkas tekintetében fenyegető, gyilkos tűz lobogott. Hatalmas agyarai kilátszottak. Lassan közeledett Labar felé, aki nem látta őt, csak a rémületet a vadőr szemeiben és a kutyáéban. A kutya nyüszítve araszolt vissza gazdája felé. A farkát is maga alá húzta. Látszott, hogy összecsinálta magát félelmében. Sok rossz, fájdalmas tapasztalata volt már ilyen helyzetekben. A torz arcú összeszedte magát. Fegyvere van, rálő és kész, gondolta magában. De ez nem ilyen egyszerű. Tudta, hogy a farkasok falkában járnak. Megpróbált szétnézni. Nem látott másikat, csak ezt az egyet.

Lassan hátrálva elindultak a lejjebb húzódó erdő felé. Ott segítséget kapnak.

– Jó lenne, ha leraknád a cuccot, és nem vinnéd tovább! – szólalt meg Labar. Hatalmas energiát érzett maga körül, bár hátranézni sem mert!

– Neked már úgysem lesz szükséged rá – grimaszolt erőltetett mosollyal. Látszott, hogy izzad, és egyre sápadtabbnak tűnt.

A hatalmas, sötét szürke farkas odaért a vándorhoz. Orrával megérintette az idegen kezét. Beleszagolt finoman, majd tovahaladt a vadorzó felé.

A ragyás arcú egyre jobban reszketett. A lábai sem akartak úgy mozogni, ahogyan szerette volna. A kezei erőtlenül leestek, a szája is lebiggyedt. Kapkodta a levegőt. Nem tudta hova tenni, hogy ez a vad nem bántotta az idegent. Ez rossz jel, ez nagyon rossz ómen. Minek is jött ide fel? Pedig többen is figyelmeztették, hogy kerülje ezt a környéket.

Lőtt egyet, életösztönével összeszedve minden erejét, de a golyó célt tévesztett. Próbálta megfogni a másik kezét is, hogy ne remegjen annyira, de meggondolta magát, és elrakta a pisztolyt.

– Itt hagyok mindent, csak hagyj elmenni – rebegte, alig hallhatóan.

– Én nem tudom megállítani a farkast, nem hallgat rám. Jobb, ha minél hamarabb eltűntök!

– Nem hiszem. Látom, ismer. Kérlek, ne hagyd, hogy széttépjen bennünket. Tudom, nincs egyedül, itt van valahol a falka is. Próbáld meg!

A farkas méltóságteljesen haladt a kutya felé. A kutya pedig egyre jobban bújt a gazdájába. Annyira félt, hogy folyamatosan vizelt. A vadőr lerakta a zsákmányolt felszereléseket és a hátizsákot. A közeli erdő felé próbált lavírozni. Nem mert szaladni, lőni sem. Mi van, ha nem sikerül eltalálnia? Ha el is találja, csak még jobban felhergeli a vadállatot.

Labarban kavarogtak a gondolatok. Soha nem volt saját kutyája, semmilyen állata, így hát hogyan is érthetne szót egy vadon élő farkassal? Eszébe jutottak fiatal évei, amikor nagyapjánál több farkast is ápoltak. Az egyik nagyszabású hajtóvadászaton sokat elejtettek közülük, a sebesülteket se kímélték. Sikerült azért mindig több kölyköt is megmenteni. Befogadták őket, titokban nevelték fel, tanították, képezték őket, majd mindannyiukat szabadon engedték. Öt évig élt itt nyaranta, egy-két telet leszámítva. Gyerekként sokakkal megismerkedett, játszott velük, szinte együtt nőttek fel. Aztán eljött az az idő, amikor már csak évente tudott pár napra vagy egy hétre jönni. Újra átélhette velük a találkozás örömét. Nagyapjánál mindig voltak újabb kölykök, akikkel barátkozhatott, de több éve nem volt ott. Emlékeiben kutatott. Zakatolt a szíve, mi lesz most?

Az egyik segítő állata volt, egy nagy fehér farkas a Labirintus Titkai szerepjátékban. A Zorin nevet adta neki. Akkoriban jelent meg egy új, Zorin OS nevű Linux platform. Később az egyik erdélyi farkast is róla nevezte el, akinek az anyját és apját megölték a vadorzók. Ő és Irena rátaláltak a kölykeikre, és elrejtették nagyapja tanyáján. Etették, itatták és idomították nagyapja tanácsai mentén. Sokat játszottak velük, együtt éltek, amennyire nagyapja engedte. Volt köztük egy különlegesen szép, szürke színű domináns, testesebb, a szemeinél fekete csíkokkal. Nagyobb termetű, erős akaratú egyed volt. Hűségesen követte és védte mindenhol. Mindig mellette volt játék közben, a felfedezőutakon, a barlangokban, az erdőkben és a réteken, amerre csak jártak. De hát ez itt most nem játék! Csak nem ez lenne az ő kedves farkasa, akit megmentettek annak idején itt az Elveszett Világban (Erdélyi-Középhegység), és elrejtettek a vadászok elől?

– Zorin! Ne, ne bántsd! – szakadt ki Labar torkán.

A farkas megállt, visszanézett rá. Kérdő tekintetnek tűnt, majd a térdeplőre nézett, és aztán újra Labarra. Ekkor úgy rémlett, ott vannak azok a csíkok a szeménél. Látszott, már nagyon eljárt az idő felette, de még mindig tekintélyt parancsolt a tartása. Ennek a falkának az öregjei lehetnek azok, akiket megmentettek annak idején. És még éltek. Nagyapa neveltjei mind itt voltak. Szerette volna megsimogatni, de kiszámíthatatlan volt, hogyan reagálnak ebben a helyzetben.

A falka mozdulatlanul állt, és leste a vezér gesztusait. A domináns hím megállt a vándor hátizsákja mellett. Érces hang tört fel a torkából, a többiek lassan félreálltak. A vadorzó feltekintett, látta közelről a hatalmas falkát. Remegő lábakkal felállt, és hálálkodott. Többször is megköszönte Labarnak a segítségét, hangsúlyozva, a családját is megmentette ezzel. Majd eltűnt a sűrű erdőben a kutyájával együtt.

Labar kereste a szavakat, kérdéseket tett fel magának, amire nem voltak válaszok. Nem tudott egy gondolatnyit sem összerakni. Ennyi idő múlva is megismerhették őt? Egy virtuális játék elevenedik meg, vagy egy rossz álom? Mi történik vele egyáltalán? Miért is van itt, messze mindentől, amit szeretett?

Mindennek oka egy üzenet: „Amilyen gyorsan tudsz jönni, már az is késő lehet. A Csodavár menedékháznál keresd meg Iulian Popa erdészt, ő majd útba igazít.”

Amíg ezen gondolkodott, a vezér odaszaladt Labarhoz, körbeugrálta, nyalogatta, így fejezte ki az örömét. Egyben jel is volt azoknak, akik felismerték. Boldogan ölelte mindegyiküket. Messziről alig hallható farkasüvöltés hasított át a réten. A farkasok eltűntek; mire körbenézett, már sehol sem voltak.