A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: When Love Awaits

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 1986

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 1986 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-803-7

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Vivien és Bill Walje-nek, pótszüleimnek

ELSŐ FEJEZET

Sir Guibert Fitzalan nekidőlt a vastag fatörzsnek, miközben figyelte, ahogy a két cselédlány elcsomagolja a szabadban elköltött ebéd maradványait. Meglehetősen jóképű férfi létére visszafogott volt, és a nők, még az úrnője szolgálólányai is idegesítették. Wilda, a fiatalabb ekkor ránézett. Merész pillantását látva a férfi gyorsan elkapta a tekintetét, és az arca lángba borult.

Benne jártak a tavaszban, és nem Wilda volt az egyetlen nő, aki elismerő tekintettel méregette Sir Guibertet. Nem is ő volt az egyetlen férfi, akit a lány megnézett magának. Wilda határozottan csinos volt fitos orrával és rózsás arcával. A természet fényesen csillogó, dús, gesztenyebarna hajjal és buja idomokkal áldotta meg.

Guibert azonban megrögzött agglegény volt. Különben is, Wilda túl fiatal az ő negyvenöt évéhez. Hiszen csak annyi idős volt, mint Lady Leonie, akit mindketten szolgáltak, és a hölgy mindössze tizenkilenc telet látott eddig.

Sir Guibert a lányaként gondolt Montwyni Leonie-ra. Látta, hogy úrnője elhagyja a rétet, ahol tavaszi gyógynövényeket gyűjtött, és eltűnik a fák közt. Guibert négy katonáját küldte utána, hogy diszkrét távolságból kövessék. Tíz embert hozott magával a lány védelmére, és a katonák okosabbak voltak annál, minthogy morogjanak, de aligha kedvelték a feladatot. Leonie gyakran megkérte őket, hogy szedjék le ezt vagy azt a növényt, márpedig a növénygyűjtés nem férfias munka…

A mostani tavaszig elég volt három őrnek elkísérnie Lady Leonie-t, de Crewel, amelynek erdeibe a lány gyógyfüveket keresni ment, új lakót kapott. A kempstoni földek új ura komoly aggodalmat jelentett Sir Guibertnek.

Guibert sohasem kedvelte Kempston régi urát, Sir Edmond Montignyt, de az öreg báró legalább nem okozott gondot. Az új uraság azonban szüntelenül panaszkodott Pershwick szolganépére, s tette ezt azóta, hogy a birtokába vette Crewel várát. Az sem tett jót az ügynek, hogy ezek a panaszok esetleg jogosak voltak. S ami még rosszabb volt, hogy Lady Leonie felelősnek érezte magát a szolgálói gaztetteiért.

– Hadd intézkedjem, Sir Guibert – könyörgött, amikor először hallott a panaszokról. – Attól tartok, a szolgák azt hiszik, nekem tesznek szolgálatot azzal, hogy bajt kavarnak Crewelnél – mondta, és magyarázatként beismerte: – A faluban voltam azon a napon, amikor Alain Montigny elmondta, mi történt az apjával és vele. Túl sok szolga látta, mennyire feldúlt a dolog, és attól félek, hallották, amint megátkozom a Fekete Farkast, aki most Crewel ura.

Guibert nehezen hitte, hogy Leonie képes volna bárkit is megátkozni. Leonie aztán nem. Ahhoz túlságosan jóságos volt, túl kedves, túl gyorsan igyekezett orvosolni bármilyen fájdalmat, könnyíteni a terheken. Sir Guibert szemében képtelen volt bármi rosszra. A férfi imádta és kényeztette úrnőjét. De ha ő nem, ugyan ki más tenné? – kérdezte magától. Az apja biztosan nem, aki hat évvel ezelőtt elküldte magától, amikor az anyja meghalt, és arra ítélte, hogy Pershwick várában éljen az anyja nővérével, Beatrixszel, csak azért, mert képtelen volt elviselni a látványát is bárminek, ami imádott feleségére emlékeztette.

Guibert nem tudta megérteni, amit a férfi tett, de az is tény, hogy sohasem ismerte túl jól Sir Williamet, noha Lady Elisabeth hozományának részeként került az udvarába, amikor az feleségül ment Sir Williamhez. Lady Elisabeth egy gróf leánya volt, és apja ötödik, egyben legfiatalabb gyermeke, ami azt jelentette, hogy szerelmi házasságot köthetett. A férfi semmilyen szempontból nem ért fel hozzá, de szerette a feleségét… talán túlságosan is. A halála megtörte Sir Williamet, és nyilvánvaló volt, hogy egyetlen gyermeke látványát sem bírja elviselni.

Leonie, Elisabethhez hasonlóan kicsi és karcsú volt, világos bőrű, a szeme ezüstszürke, és különleges, ezüstszőke haj koronázta a fejét. A „gyönyörű” szó kevés volt Leonie szépségének leírásához.

Guibert felsóhajtott, ahogy a két nőre, anyára és lányára gondolt. Az anya már halott, de a lány ugyanolyan kedves volt a szívének, mint az anya egykoron. Ekkor hirtelen megdermedt, mert vérfagyasztó csatakiáltás szakította ki a kellemes merengésből, dühös üvöltés, amely az erdőből jött.

Guibert dermedtsége nem tartott tovább egy pillanatnál, és kivont karddal már rohant is a fák felé. Négy embere, akik a közelben, a lovaknál álltak, szaladtak utána, remélve, hogy a Leonie-ra vigyázó katonák elég közel voltak hozzá, hogy megvédjék.

Az erdőben, mélyen a fák között, Leonie is megdermedt egy pillanatra a földöntúli ordítást hallva. Szokás szerint sikerült eléggé eltávolodnia négy védelmezőjétől. Most azt hitte, hogy valami hatalmas, démoni vadállat van a közelben. Azonban a vele született, és hölgyekhez nem illő kíváncsisága a hang felé ösztökélte, és nem vissza, az emberei felé.

Füstszagot érzett, és futásnak eredt, bokrokon áttörve, fák közt előre igyekezve, amíg el nem érte a hang forrását. Egy favágó kunyhóját égették fel. A favágó csak nézte hajdani otthona füstölgő romjait, miközben öt lovag és tizenöt katona a lovukon ülve, némán szemlélte a pusztítást. Egy fegyveres lovag fel-alá járatta hatalmas csataménjét a kunyhó és az emberei közt. Dühös káromkodásba tört ki, és Leonie tudta, kitől származott az első, szörnyű kiáltás. Azt is tudta, ki a lovag. Gyorsan visszahúzódott a bokorba, nehogy szem előtt legyen, és hálát adott a sötétzöld növényzetnek, amely elrejtette.

Búvóhelye veszélybe került, ahogy az emberei futva közeledtek mögötte. Leonie gyorsan feléjük fordult, hogy csendre intse őket, és mutatta, hogy forduljanak vissza. Aztán halkan hozzájuk ment, és ők nyomban védelmezőn körülfogták, úgy indultak visszafelé. A következő pillanatban Sir Guibert és a többi katona is ott termett.

– Nincs veszély – biztosította Leonie a férfit. – De el kell hagynunk ezt a helyet. Kempston ura talált egy felégetett kunyhót, amely az egyik favágójáé volt, és azt hiszem, egyáltalán nem örül.

– Látta őt?

– Igen, roppant dühös.

Sir Guibert felmorrant, és nagyobb sietségre ösztökélte a lányt. Nem volna jó, ha itt találnák a felégetett kunyhó közelében a katonáival egyetemben. Hogyan magyarázná ki magát?

Később, amikor biztonságos lesz, a szolgák majd visszatérhetnek az erdőbe Leonie füveiért. Most azonban Leonie-nak és az embereinek minél előbb el kell hagyniuk ezt a helyet.

– Honnan tudja, hogy a Fekete Farkast látta? – kérdezte Guibert, miközben a nyeregbe emelte a lányt.

– Egy ezüst farkas volt a címerén fekete mezőben.

Leonie nem árulta el, hogy egyszer már látta a férfit. Ezt sohasem mondhatja el Sir Guibertnek, mert álruhában szökött ki a várból, a férfi tudta nélkül, hogy Crewelbe menjen. Később azt kívánta, bár ne tette volna.

– Valószínűleg ő volt az, bár az emberei is az ő színeit viselik – bólintott Sir Guibert, ahogy eszébe jutott a borzalmas üvöltés. – Látta az arcát is?

– Nem. – Leonie alig tudta leplezni csalódását. – Sisakot viselt. De hatalmas termetű, nem lehet eltéveszteni.

– Talán ezúttal személyesen jön el, hogy rendezze a dolgot, nem az emberét küldi.

– Vagy magával hozza a seregét.

– Nincs bizonyítéka, úrnőm. Az egyik szolga szava áll a másiké ellenében. De előbb hadd helyezzük biztonságba önt a várban. Aztán a többiekkel gondoskodunk a falu védelméről.

Leonie négy katonával és a két szolgálóval lovagolt haza. Látta, nem volt elég határozott, amikor figyelmeztette az embereit, hogy ne okozzanak több bajt Crewel szolgáinak. Igazság szerint, a szíve nem volt a parancsban, mert nagy elégedettségére szolgált a tudat, hogy Kempston urának gondjai vannak a birtokkal.

Azt tervezte, hogy a következő ünnepnapon mulatságot tart az embereinek Pershwickben, de aggódott a Fekete Farkas következő lehetséges lépése miatt, ezért úgy döntött, jobb, ha semmiféle összejövetel nem lesz a várban. Nem, inkább rajta tartja a szemét a szomszédján, és nem ad lehetőséget az embereinek olyan összejövetelre, ahol lerészegedhetnek. Tudta, még képesek kitervelni valamit, ami könnyen visszaüthet rá. Nem, ha a falusiak összeesküvést szőnek a Fekete Farkas ellen, jobb helyzetben lesz, ha azt tőle távol teszik.

Tudta, mit kell tennie. Újra beszélni fog az embereivel, méghozzá nagyon határozottan. De amikor eszébe jutott a kedves Alain, akit száműztek az otthonából, és szegény Sir Edmond, akinek meg kellett halnia, hogy Henrik király remek birtokot adományozhasson egyik zsoldosának, Leonie nehéznek találta, hogy békét kívánjon a Fekete Farkasnak. Nagyon nehéznek.

MÁSODIK FEJEZET

Leonie átadta a szappant a szolgálólánynak, és előrehajolt, hogy Wilda meg tudja mosni a hátát. Elhessentette a vödröt az öblítővízzel, helyette kényelmesen elnyújtózott a hatalmas kádban, hogy kiélvezze a nyugtató, gyógynövényillatú vizet, amíg meleg.

A kandallóban égett a tűz, felmelegítve a szoba hűvös levegőjét. Odakint a tavaszi este enyhe volt, de a Pershwick-vár puszta kőfalai olyan hideget árasztottak, amely mintha sohasem akart volna enyhülni. Ráadásul a szobájának mennyezete nyitott volt a nagyterem felé, ami huzatossá tette a helyiséget.

Pershwick régi erődítmény volt, amelyet nem kényelmi szempontok szerint, vagy vendégek elszállásolására terveztek. A nagyterem a nevéhez méltón valóban nagy volt, de száz éve, a megépülése óta semmit sem változtattak rajta. Leonie kamráját a nagyterem végéből választották le fadeszkákkal. A szobát Beatrix nénikéjével osztotta meg, és további deszkák különítették el a két hölgy lakrészét egymástól. A hölgyeknek nem volt külön lakrésze, sem több szoba ezen a szinten és az emeleten, ahogy néhány újabb építésű várban. A szolgák a nagyteremben háltak, a katonák pedig a toronyban Sir Guiberttel együtt.

Bármilyen mostoha volt is a környezet, Pershwick volt Leonie otthona immáron hat éve. Mióta ide költözött, egyszer sem járt Montwynben, a szülőhelyén. Az apját sem látta azóta, noha a Montwyn-kastély csak öt mérföldre volt. Abban a kastélyban élt Sir William, az apja Lady Judithtal, az új feleségével, aki egy évvel Leonie anyja halála után ment hozzá Leonie apjához.

Senki sem hibáztatta Leonie-t, amiért többé nem tudott kedvesen az apjára gondolni. Boldog gyermekkor és két szerető szülő jutott neki osztályrészül, s ezek után egyszerre elveszíteni mindkét szülőjét, igazán kegyetlen dolog volt a sorstól, amelyre egyáltalán nem szolgált rá.

Valaha tiszta szívből szerette az apját. Most szinte semmit sem érzett iránta. Néha átkozta. Ez olyankor fordult elő, amikor apja elküldte a szolgáit, hogy fosszák ki Leonie raktárait, hogy legyen miből mulatoznia… de ezek a rajtaütések nemcsak Pershwicket érintették, hanem Rethelt és Marhillt is, amely birtokok szintén Leonie tulajdonát képezték. Apja sohasem üzent, csak learatta a kemény munka gyümölcsét, elvéve a hasznot és a bérleti díjat.

Az utóbbi néhány évben azonban sokkal ritkábban járt sikerrel, mert Leonie megtanulta, hogyan játssza ki Montwyn intézőjét. Amikor a férfi megjelent a listájával, Leonie raktárai majdnem kongtak az ürességtől, mert a készleteit eldugta szerte a kastélyban, a legvalószínűtlenebb helyeken. A retheli kereskedőktől vett fűszereket és ruhákat is elrejtette, mert néha Lady Judith is az intézővel tartott, és az asszony úgy érezte, azt tesz a Pershwickben talált javakkal, amit csak akar.

Leonie ravaszsága néha visszaütött, amikor ő maga sem emlékezett mindegyik rejtekhelyre. De ahelyett, hogy feladta volna a tervét, vagy meggyónta volna a csalást a pershwicki apátnak, meggyőzte Bennet atyát, hogy tanítsa meg írni és olvasni. Ily módon feljegyezhette rejtekhelyei labirintusát. A szolgáinak ezentúl nem kellett attól tartaniuk, hogy éhezni fognak, és a saját asztala is mindig élelemtől roskadozott. De ebből semmit sem az apjának köszönhetett.

Leonie felállt, hogy leöblíthessék, és hagyta, hogy Wilda ráadja a meleg hálóruhát, mert aznap este már nem akarta elhagyni a szobáját. Beatrix néni a kandallónál ült a hímzésével, és szokás szerint belemerült a saját világába. Elisabeth legidősebb nővére régóta özvegy volt. Amikor a férje meghalt, elvesztette a hozományba kapott földeket a férje rokonságával szemben, és nem ment újra férjhez. Azt állította, hogy jó így neki. A bátyjával, Shefford grófjával élt Elisabeth haláláig. Nem sokkal azután Leonie-t rábízták az egyik vazallusára, Guibert Fitzalanre, és Beatrix kötelességének érezte, hogy unokahúga mellett maradjon, és gondoskodjon róla.

Valójában azonban inkább Leonie volt az, aki gondját viselte Beatrixnek, mert az özvegy félénk teremtés volt. Még a pershwicki vár elszigeteltsége sem tette őt bátrabbá. Mivel a néhai gróf első gyerekeinek egyikeként született, az apja legzordabb oldalát ismerte, míg Elisabeth, a legfiatalabb kedélyes embernek és odaadó apának ismerte Shefford grófját.

Leonie nem ismerte a jelenlegi grófot, akinek messze északon volt a birtoka. Amikor Leonie eladósorba került, és férjhezmenetelre gondolt, kapcsolatba akart lépni a nagybátyjával. Beatrix azonban kedvesen elmagyarázta, hogy nyolc testvérrel, többtucatnyi unokaöccsel és húggal, a saját hat gyerekéről és azok gyerekeiről nem is beszélve, a gróf nyilván nem fog törődni a szerencsétlenül házasodott és már halott húgának a lányával.

Az akkor tizenöt éves Leonie, aki ráadásul teljesen el volt zárva a világtól, kezdte azt hinni, hogy sohasem fog férjhez menni. Hamarosan azonban felülkerekedett a büszkesége, amely nem engedte, hogy segítséget kérjen rokonaitól, akik nem ismerték, és soha nem is érdeklődtek utána.

Egy idő után már azt gondolta, talán jobb is lesz neki férj nélkül. A kolostorba küldés réme nem fenyegette, saját ura volt, független, aki csak az apjának tartozott számadással, aki viszont sohasem látogatta meg, és valószínűtlen volt, hogy ez a jövőben megváltozna.

Különleges és irigylésre méltó helyzetben van, mondta magának, miután a románc utáni vágy első hullámai elcsitultak. A legtöbb lány még csak nem is ismeri a férjét a házasság előtt, és legtöbbször azzal kell szembesülniük, hogy valami öreg, kegyetlenkedő vagy közömbös férfi tulajdonává lettek. Csak a szolgák házasodtak szerelemből.

Így aztán Leonie arra a következtetésre jutott, hogy szerencsés. Csak egyetlen dolgon szeretett volna változtatni, az elszigeteltségén, ez okozta, hogy egyedül merészkedett el Crewelbe, a lovagi tornára.

Még sohasem látott lovagi tornát, ezért kényszert érzett, hogy elmenjen. Henrik király politikájához tartozott, hogy megtiltson minden tornát, kivéve néhány különleges esetet, és csakis az ő engedélyével. A múltban túl sok lovagi torna torkollott véres csatába. Franciaországban szinte bárhol és bármikor lehetett lovagi tornát látni, és sok lovag abból gazdagodott meg, hogy tornáról tornára jártak. Angliában azonban nem így volt.

A Crewelben tartott torna az elején izgalmas volt. A Fekete Farkas állig felfegyverezve lovagolt ki a küzdőtérre, hat lovag kísérte, mind az ő színeit viselte, a feketét és az ezüstöt, és mind nagydarab, lenyűgöző férfi volt. A hét ellenfél szintén teljes fegyverzetben állt ki ellene. Leonie néhányukat felismerte a zászlójukról, mivel Sir Edmond Montigny vazallusai voltak, tehát a Fekete Farkas volt az új hűbéruruk.

Leonie nem kérdezte magától, hogy Kempston jelenlegi ura miért hívja ki a vazallusait. Rengeteg magyarázata lehetett, és a lányt egyik sem érdekelte. A figyelmét inkább maga a Fekete Farkas kötötte le, és a hölgy, aki hozzásietett a küzdőtérre a szerelmi zálogával. A férfi felkapta a hölgyet, és megcsókolta. Vajon a felesége a nő?

A tömeg ujjongva fogadta a csókot, aztán hirtelen kitört a csetepaté, egy álütközet, amelynek minden résztvevője a legádázabbul vetette magát a küzdelembe. Szigorú szabályok vonatkoztak a közelharcra, amely megkülönböztette a lovagi tornát az igazi csatától, de ezeket a szabályokat aznap délelőtt senki sem tartotta be. Azonnal nyilvánvalóvá vált, hogy mind a hét ellenfél a Fekete Farkast akarja kivetni a nyeregből. Ez gyorsan sikerült nekik, és csak a Fekete Farkast védő lovagok ügyességének volt köszönhető, hogy nem szenvedett vereséget, sőt még neki kellett visszarendelni az embereit, amikor azok üldözni kezdték a csatatérről menekülő ellenfelet.

A lovagi torna túl gyorsan véget ért, és Leonie csalódottan ment haza. Egyedül az a tudat szolgált megelégedésére, hogy néhányan a Fekete Farkas új vazallusai közül nem fogadják el őt uruknak. Miért? Leonie el sem tudta képzelni, mit tett a férfi. De megelégedett azzal, hogy Kempston átvétele nem ment simán.

Leonie elbocsátotta Wildát, és csatlakozott nagynénjéhez a kandallónál. Töprengve bámult a tűzbe, az erdőbeli tűzre gondolt, és arra, milyen kellemetlenségeket hoz a jövő.

– Az új szomszédunk miatt aggódsz?

Leonie meglepetten nézett Beatrixre. Nem akarta nagynénjét ezzel terhelni.

– Miért kellene aggódnom? – kertelt.

– Az ég áldjon meg, gyermek, előttem nem kell titkolnod a gondjaidat. Azt hiszed, nem tudom, mi történik körülöttem?

Leonie pontosan ezt hitte.

– Nem olyan fontos dolog, Beatrix néni.

– Akkor nem jön több fiatal, faragatlan lovag, hogy dühös szavakkal fenyegessen minket?

Leonie vállat vont.

– Azok csak szavak. A férfiak szeretnek hőzöngeni és acsarkodni.

– Ohó, mintha én nem tudnám.

Mindketten nevettek, mivel Beatrix természetesen többet tudott a férfiakról, mint Leonie, aki tizenhárom éves kora óta a világtól elzárva élt.

– Azt hittem, ma látogatóink érkeznek – vallotta be Leonie –, de senki sem jött. Talán nem minket okolnak a mai napi bajért.

Beatrix gondterhelten ráncolta a homlokát.

– Szerinted a Fekete Farkas ezúttal valami mást tervez? – kérdezte az unokahúga.

– Lehetséges. Kész csoda, hogy még nem égette fel a falunkat.

– Azt nem merné! – kiáltott fel Leonie. – Nincs bizonyítéka, hogy a mi szolgáink a felelősek a bajaiért. Csak a saját jobbágyai vádjaira támaszkodhat.

– Igen, de a legtöbb férfinak elég is ennyi. Elég a gyanú. – Beatrix felsóhajtott.

Leonie haragja elpárolgott.

– Tudom. Holnap bemegyek a faluba, és gondoskodom arról, hogy ezentúl senki semmilyen indokkal ne hagyhassa el Pershwick földjét. Nem lesz több bajkeverés. Teszek róla.

HARMADIK FEJEZET

Rolfe d’Ambert áthajította a sisakját a nagytermen, amint belovagolt. Henrik királytól újonnan szerzett fegyvernöke sietett felvenni. A sisakot el kell majd vinni a fegyverkovácshoz, mielőtt újra fel lehet venni, de Rolfe erre nem gondolt. Csak arra, hogy törnie-zúznia kell.

A terem túlsó végében, a kandallónál Thorpe de la Mare igyekezett leplezni mosolyát ifjú ura indulatkitörése láttán. A fiúra emlékeztette, aki valaha volt, nem a mostani férfira. Thorpe sok hasonló kitörést látott az évek során, amikor Rolfe apját szolgálta. Az apa kilenc éve halott volt, és Rolfe bátyja örökölte a címet és a vagyont, a gascogne-i birtokok sokaságát. Rolfe-nak csak egy kisebb uradalom jutott, de mohó bátyja még arra is rátette a kezét, és száműzte Rolfe-ot az otthonából.

Thorpe Rolfe-fal tartott, feladta kényelmes pozícióját, és inkább az ifjú lovagot követte, semmint a bátyját szolgálja. Remek évek következtek, zsoldosként harcoltak, és meggazdagodtak a lovagi tornák díjaiból. Rolfe most huszonkilenc éves volt, és Thorpe negyvenhét, de Thorpe sohasem bánta meg, hogy az ifjabb férfi vezetésére bízta magát. Más férfiak is így éreztek, és Rolfe végül kilenc lovag és majdnem kétszáz zsoldos vezetője lett, akik mind azt választották, hogy mellette maradnak most is, hogy megállapodott.

De tényleg megállapodott? Thorpe tudta, hogyan érez Rolfe Henrik nagylelkűségével kapcsolatban. A birtok több bosszúságot okozott neki, mint amennyit az utóbbi években megtapasztalt. Sokkal többet, és Rolfe kész volt mindent feladni és visszatérni Franciaországba. A birtok egyébként is csak rangot jelentett, mert semmi kézzelfoghatót nem adott, és naponta kiürítette az erszényét.

– Hallottad, Thorpe?

– A szolgák másról sem beszélnek, mióta a favágó éjszakára beköltözött a várba – felelte a férfi, miközben Rolfe nehézkesen leült a mellette levő székbe.

– Az ördögbe!

Rolfe ököllel a mellette álló kisasztalra csapott, mire az asztallap középen kettérepedt. Thorpe taktikusan kifejezéstelen arcot vágott.

– Elegem volt! – üvöltötte Rolfe. – A kút vize büdös, a nyájak szerteszét széledtek az erdőben, a szolgák kevéske jószágát ellopták, és ez a harmadik tűz. Mennyi időbe telik újra felépíteni azt a kunyhót?

– Gyors kezű munkásokkal két nap.

– És addig a földek el lesznek hanyagolva. Hogyan viseljek hadat, ha folyton zaklatják az embereimet? Azért hagyjam el Crewelt, hogy a semmire jöjjek vissza? Megszökött szolgákra és terméktelen földekre?

Thorpe okosabb volt annál, hogy válaszoljon.

– Akarod, hogy ismét embereket küldjek Pershwickbe? – kérdezte óvatosan. – Megbünteted a jobbágyokat?

Rolfe a fejét rázta.

– Egy jobbágy nem önállóan cselekszik. Nem, a jobbágyok parancsot követnek, és én azt akarom, aki a parancsot adja.

– Akkor máshol kell keresned, nem Pershwickben, mert találkoztam Sir Guibert Fitzalannel, és esküszöm, amikor meghallotta, miért mentem, túl őszinte volt a meglepetése ahhoz, hogy tettesse. Ő nem az a férfi, aki ilyen gazságokra adja a fejét.

– Valaki mégis ráveszi a jobbágyokat a bajkeverésre.

– Egyetértek. De nem veheted be a várat. Pershwick Montwynhez tartozik, és ha megpróbálnád, Sir Williamnek annyi vára van, hogy több embert tud mozgósítani, mint amennyivel el tudsz bánni.

– Nem fogok veszíteni – morogta sötéten Rolfe.

– De elveszíted az eddig megszerzett előnyt. Nézd csak meg, mennyi időbe telt, amíg azt a Kempstonhoz tartozó két várat bevetted.

– Hármat.

– Hármat? – vonta fel Thorpe a szemöldökét. – Hogyan?

– Azt hiszem, Pershwicknek köszönhetem, mert amikor ma Kenil vára alá értem, olyan dühös voltam a történtek miatt, hogy parancsot adtam a falak lerombolására. Az ottani ostrom befejeződött.

– És Kenilnek semmi haszna, amíg a falakat újra fel nem építik?

Ez volt az egyetlen következtetés.

– Ööö… igen.

Thorpe nem szólt többet. Tudta, hogy Rolfe csak legvégső megoldásként szándékozott katapultokat bevetni a hét vár bevételénél. Az egész egy merész terv része volt, amelyet akkor eszeltek ki, amikor a lovagi tornán nem sikerült térdre kényszeríteni a lázadó vazallusokat. A tornát azért rendezték, hogy a vazallusoknak lehetőséget adjon, hogy megismerjék új hűbérurukat, és megbizonyosodjanak képességeiről. De azok ahelyett, hogy csupán próbára tették volna, meg akarták ölni. Rolfe helyzete így cseppet sem volt irigylésre méltó, nyolc vár tartozott alá, de abból hét nem volt hajlandó megnyitni a kapuit előtte.

Saját tulajdonunk ellen hadat viselni sohasem kifizetődő, és még kevésbé kifizetődő, ha meg is semmisítjük azt a tulajdont. Ezért Rolfe ötszáz katonát toborzott Henrik csapataiból. Harwick és Axeford vára harc nélkül behódolt, amikor Rolfe nagyszámú csapatával megjelent a kapuk előtt. A sereg ezután Kenil alá vonult, és a várat most, két és fél hónap ostrom után végre bevették.

Rolfe borongva ült, Thorpe pedig rászánt egy pillanatot, hogy eltűnődjön, Lady Amelia miért nem jött le. Biztosan hallotta Rolfe haragos hangját, és inkább a bujkálás mellett döntött. Rolfe kedvese még nem ismerte annyira a férfit, hogy tudná, Rolfe sohasem töltené ki a dühét rajta.

– Belátod már, hogy nem ez a legjobb idő megtámadni északot? – kérdezte tétovázva Thorpe. – A saját portádat kell előbb tisztára söpörnöd, és csak utána másik után nézned.

– Értem én – morogta zsémbesen Rolfe. – Azt mondd meg inkább, mit tegyek? Felajánlottam, hogy megveszem Pershwicket, de Sir William azt válaszolta, nem adhatja el, mert a lánya hozományához tartozik, amelyet az anyjától örökölt. Az ördög vigye az ilyen finomkodást! A lányának ő parancsol, nem? Rákényszeríthetné, hogy eladja, és ajándékozhatna neki egy másik birtokot.

– Lehet, hogy az anyja végrendelete úgy van megírva, hogy nem teheti meg.

Rolfe komor képet vágott.

– Én mondom neked, Thorpe, nem tűrök el még egy támadást.

– Még mindig megteheted, hogy feleségül veszed a lányt. Akkor a tiéd lesz a vár anélkül, hogy fizetned kellene érte.

Rolfe szeme, amely feketén villogott, amióta csak belépett a terembe, kezdett visszatérni normális sötétbarna színéhez. Thorpe majdnem megfulladt ezt látva.

– Csak tréfáltam.

– Tudom – mormolta Rolfe elgondolkodva, túlságosan elgondolkodva ahhoz, hogy Thorpe-nak tessen.

– Rolfe, az ég szerelmére, nehogy komolyan vedd ezt az ötletet! Senki sem házasodik azért, hogy néhány jobbágyot engedelmességre bírjon. Menj át, és csapj egymáshoz néhány fejet, ha kell. Félemlítsd meg őket.

– Az nem az én módszerem. Az ártatlan is szenvedne a bűnössel. Ha el tudnám kapni az egyik bűnöst, méltó módon megbüntetném elrettentő példaként, de mire odaérek a tett színhelyére, már rég eltűnt onnan mindenki.

– Sokféle indokot lehet találni a házasságra, de a szomszéd jobbágyainak leigázása nem jó ok.

– Az viszont jó ok, hogy békét teremtsünk ott, ahol békét akarnak – jelentette ki Rolfe.

– Rolfe!

– Tudsz bármit is ennek a Sir Williamnek a lányáról?

Thorpe bosszúsan felsóhajtott.

– Honnan tudhatnék? Ugyanúgy új vagyok itt, Angliában, mint te.

Rolfe a terem másik végében összegyűlt emberei felé fordult. Három lovagja és egy kisebb csapat katona tért vissza vele Kenilből. Kettő Bretagne-ból származott, de Sir Evarard Anglia déli részéről jött.

– Ismered a szomszédomat, Montwyni Sir Williamet, Evarard?

A lovag közelebb lépett.

– Igen, uram. Egy időben sokat megfordult az udvarban, ahogy én is, mielőtt nagykorú lettem.

– Sok gyereke van?

– Azt nem tudom, most hány lehet, de akkoriban csak egyetlen lánya volt. Ez öt vagy hat éve lehetett, mielőtt a felesége meghalt. Úgy tudom, most fiatal felesége van, de hogy származott-e gyerek ebből a frigyből, arról nincs tudomásom.

– Ismered a lányát?

– Egyszer láttam az anyjával, Lady Elisabethszel. Emlékszem, csodálkoztam is, hogy egy olyan gyönyörű hölgynek hogyan lehet olyan közönséges gyereke.

– Tessék! – szólt közbe Thorpe. – Akkor most már elveted ezt az ostoba ötletet, Rolfe?

Rolfe oda sem figyelt idősebb barátjára.

– Közönséges, Evarard? Hogy érted ezt?

– Nagy, vörös foltok éktelenítették a bőrét mindenhol, ahol látni lehetett. Szégyen, mert az arcformája előrevetítette, hogy olyan szépség lehetne belőle, mint az anyja volt.

– Mit tudsz még róla mondani?

– Csak egyszer láttam, és akkor is az anyja szoknyája mögé bújt.

– A neve?

Sir Evarard gondterhelten ráncolta a homlokát.

– Nagyon sajnálom, uram, nem emlékszem.

– Lady Leonie, uram.

Mindhárom férfi a cselédlány felé fordult. Rolfe nem szerette, ha a szolgák ennyire odafigyelnek az urak beszélgetésére.

– És a te neved, te lány?

– Mildred – felelte a lány illendő félénkséggel. Most, hogy az uraság egyenesen ránézett, a nyelvét harapta volna le, amiért megszólalt. Sir Rolfe haragja rettenetes látvány volt.

– Honnan ismered Lady Leonie-t?

Mildred nekibátorodott a csendes kérdésre.

– Gya-gyakran átjárt Pershwickből, amikor…

– Pershwickből? – üvöltötte Rolfe. – Ott lakik? Nem Montwynban?

Mildred elsápadt. Lady Leonie lekötelezettje volt, és inkább meghalt volna, semmint megbántsa. Tudta, hogy az ura Pershwicket okolja a károkért, amelyeket Crewelnek el kellett szenvednie, mióta az ő tulajdonába került.

– Uram, kérem – mondta sietve. – A hölgy csupa kedvesség. Amikor a creweli felcser a sorsára hagyta az anyámat, hogy meghaljon, mert nem tudta meggyógyítani, Lady Leonie megmentette. Sokat tud a gyógyítás művészetéről, uram. Soha nem ártana másoknak, esküszöm, uram.

– Pershwickben él? – akarta tudni Rolfe. – Miért ott, és nem az apjával? – kérdezte Mildred vonakodó bólintására.

Mildred hátralépett, a szeme tágra nyílt a félelemtől. Nem mondhatott semmi rosszat egy másik uraságra, még egy olyanra sem, akit a saját ura esetleg nem kedvel. Biztos, hogy megverik, ha kritizálni meri a módosabbakat.

Rolfe megértette, mitől félt, és enyhébb hangon biztatta.

– Rajta, Mildred, mondd el, amit tudsz. Nem kell félned tőlem.

– Cs-csak annyit tudok, amit a régi gazdám, Sir Edmond  állított, hogy Sir William szeret… sokat inni, mióta az első felesége meghalt. Sir Edmond nem engedte meg a fiának, hogy elvegye Lady Leonie-t, mert Sir William esküdözik, hogy nincsen lánya. Azt mondta, hogy ez a házasság semmit sem hozna nekik. Lady Leonie-t akkor küldték Pershwickbe, amikor az édesanyja meghalt, és azóta is távol él az apjától, legalábbis így hallottam.

– Szóval Lady Leonie és Sir Edmond fia… közel álltak egymáshoz?

– Csak egy év korkülönbség volt köztük, uram. Igen, nagyon közel álltak egymáshoz.

– Az ördögbe! – tört ki Rolfe. – Szóval ő uszította rám a jobbágyokat! A Montignyk iránti szeretetből teszi!

– Nem, uram – kockáztatta meg ismét Mildred. – Ő sohasem tenne ilyet.

Rolfe ezt meg sem hallotta, mert gondolatban már meg is feledkezett a cselédlányról.

– Nem csoda, hogy meg sem hallgatták a panaszainkat, ha egyszer maga az úrnő van ellenem. De ha háborút indítok Pershwick ellen, az azt jelenti, hogy egy nő ellen viselek hadat. Most mi a véleményed a tréfádról, Thorpe?

– Azt hiszem, úgyis azt teszel, amit akarsz. – A férfi felsóhajtott. – De mielőtt belevágsz, vedd fontolóra, hogy tényleg egy torz alakot akarsz-e asszonyodnak.

Rolfe erre csak legyintett.

– Melyik törvény mondja ki, hogy vele is kell élnem?

– Akkor miért veszed feleségül? Gondolkodj józanul, Rolfe. Egész mostanáig kerülted a házasságot, pedig sok szépség hajlandó lett volna összekötni az életét veled.

– Akkoriban nem volt földem, Thorpe, és nem nősülhettem úgy, hogy nem tudok otthont nyújtani a hitvesemnek.

Thorpe szóra nyitotta a száját, de Rolfe leintette.

– Amire most leginkább vágyom, az a béke – mondta érzelemmentes hangon.

– Béke vagy bosszú?

Rolfe vállat vont.

– Nem fogom bántani a hölgyet, de meg fogja bánni, ha bármi bajt okoz nekem, ha ez a szándéka. Meglátjuk, hogy tetszik neki, ha bezáratom Pershwickbe, és a legkisebb vétségért is felakasztatom az embereit. Véget vetek én ezeknek a bajkeveréseknek!

– Mi lesz Lady Ameliával? – mormolta Thorpe.

Rolfe összevonta a szemöldökét.

– A saját akaratából jött ide. Ha távozni óhajt, hadd menjen. De ha maradni kíván, szívesen látom. Attól, hogy feleséget veszek magam mellé, más vonatkozásban nem változnak az érzéseim. Legalábbis ettől a feleségtől nem. Nem kötelességem a kedvében járni mindazok után, amit tett. Lady Leonie-nak nem lesz beleszólása abba, mit teszek.

Thorpe a fejét csóválta, és nem szólt többet. Csak remélte, hogy egy jó, éjszakai alvástól visszatér Rolfe józan esze.

NEGYEDIK FEJEZET

Rolfe fel-alá járkált a király szobájának előterében. Jó, hogy Henrik ilyen hamar fogadta, de Rolfe gyűlölt szívességet kérni, még akkor is, ha ez a szívesség nem kerül többe a királynak néhány pergamenre vetett szónál. Henrik viszont szeretett szívességet tenni. Rolfe új pozíciója is ilyen kiváltság volt, amelyet figyelmeztetés nélkül, egy baráti beszélgetés során tett, amikor Rolfe legutóbb Londonban járt. A beszélgetés során váratlanul felmerült a Kempston-birtokok neve, és Henrik megkérdezte Rolfe-ot, akarja-e Kempstont.

Henrik igazából már régóta szerette volna megjutalmazni Rolfe-ot, amiért megmentette Geoffrey-nek, a király törvénytelen fiának életét. Eddig Rolfe visszautasította minden ajánlatát, egyre arra hivatkozva, hogy az volt a feladata, hogy a fiú biztonságáról gondoskodjék. Igaz, nem ez volt az első eset, hogy Rolfe segített Henriknek. Rolfe azonban ezúttal elfogadta az ajánlatát nem kis meglepetést okozva ezzel Henriknek, mert igazság szerint Kempston nem volt jutalom, és csak nagy áldozatok árán lehetett bevenni. Azonnal javasolt is valami jobbat, most, hogy Rolfe végre kész megállapodni.

– Valami, ami közelebb van az otthonodhoz? Elintézhetem…

Rolfe felemelte a kezét, hogy elhallgattassa a királyt, mielőtt még valami csábítóbb ajánlattal áll elő.

– A kihívás az, amiért Kempstont akarom, uram. Számos birtokot vehetnék Gascogne-ban, de Gascogne-t nem hívom többé az otthonomnak, és olyan földet sem akarok, amelyet nem érdemeltem ki. Köszönettel elfogadom Kempstont.

– Köszönettel? – Úgy tűnt, Henrik zavarban van. – Én vagyok az, akinek köszönetet kellene mondania, mert az az igazság, hogy gyűlölnék zsoldosokat fizetni azért, hogy ott rendet tegyenek. Így viszont nekem semmibe sem fog kerülni, és olyan emberem lesz ott, akiről tudom, hogy megzabolázza az ottani lázongókat. Te teszel szívességet nekem, Rolfe, és nem ily módon szándékoztalak megjutalmazni számos szolgálatodért. Mit adhatnék még neked? Olyan feleséget, akinek hatalmas birtokai vannak?

– Nem, uram – nevetett Rolfe. – Hadd biztosítsam előbb a rendet Kempstonban, mielőtt asszonyra gondolnék.

Ironikus módon épp egy feleség volt az ok, amiért Rolfe most itt van, és fel-alá járkál a kis szobában. Ajánlatát, amelyben megkérte Montwyni Leonie kezét, rövid úton visszautasították.

Tudta, a házasságon kívül más módok is vannak, hogy véget vessen a bajoknak. Még mindig felfogadhat több embert, akik a határokat őrzik, és távol tartják a lány jobbágyait, amíg rendet nem teremt Kempstonban. De túl sokba kerülne elegendő fegyverest felfogadnia a birtokhatárok őrzésére, mondta magának Rolfe.

– Az ördögbe, nem fogja még jobban leapasztani az erszényemet! – tört ki Rolfe-ból, majd zavartan látta, hogy Henrik belépett a szobába.

– Ki nem fogja jobban leapasztani az erszényedet? – kérdezte kuncogva. – Lady Amelia? Magaddal hoztad?

– Nem, uram. Vidéken maradt – felelte Rolfe, akit feszélyezett a kérdések sora.

Rolfe mindig feszengett a király jelenlétében. Sokkal nagyobb termetű volt Henriknél, aki azonban Anglia királya volt, és nem vette volna jó néven, ha bárki megfeledkezik erről a tényről. Ő is termetes volt, a válla széles, a nyaka, mint a bikáé, karja erős, harcban edzett. Vörös haját rövidre vágva viselte, a most dívó zilált módon, amely kiemelte pirospozsgás arcát. Ő nem hordott pazar ruhákat, Eleanor királynétól eltérően, akit azonban nem gyakran láttak, amióta Henrik száműzte őt Winchesterbe, mert harcra tüzelte ellene a fiait.

Henrik negyvenéves létére remek formában volt. Bármikor lepipálta az udvaroncait gyaloglásban és lovaglásban, és általában mindenkit kifárasztott, aki próbált lépést tartani vele. Annyi energia szorult belé, hogy szinte soha le sem ült. Az étkezéseit is általában állva, a nagyteremben járkálva fogyasztotta el. Az udvari etikett értelmében ilyenkor más sem ülhetett le, panaszkodtak is sokan emiatt, igaz, sohasem a király füle hallatára.

– Nem számítottam rá, hogy ilyen hamar viszontlátlak – jegyezte meg Henrik csillogó tekintettel, miután a formaságoktól eltekintve letelepedtek a kezükben egy-egy ezüst boroskupával. – Azért jöttél, hogy elátkozz Kempston miatt?

– Kempstonnal minden rendben van, uram – sietett Rolfe biztosítani a királyt. – Nyolc várból négy az enyém, és a többit is szorosan körülzártuk, csak a megadásra várok.

– Szóval a Fekete Farkas igazolta a hírnevét.

Rolfe elvörösödött. Utálta ezt a nevet, mivel biztos volt benne, hogy inkább sötét külseje után kapta, s nem a farkasokéval vetekedő bátorságra utal. Kínosnak érezte.

– A jövetelem nem Kempston egészével függ össze, csak egyedül Crewellel, felség. Van egy szomszédnőm, aki feltüzelte ellenem az embereit, én pedig nem az a férfi vagyok, aki szolgák ellen visel hadat.

– Micsoda harcos! – kuncogott Henrik. – Azt mondod, szomszédnő? Nő az illető? Egyetlen azon a vidéken élő özvegy sem jut eszembe.

– Nem özvegy, és nem is valami távollévő uraság felesége. Montwyni Sir William lányáról van szó, és a hozományához tartozó birtokon lakik Crewel közelében.

– Sir William – töprengett a király. – Megvan. Báró, aki az egyik grófom lányát vette el feleségül, Lady Elisabethet, ha jól emlékszem, igen, Shefford lányát. De Sir William elzárkózott a birtokain úgy hat évvel ezelőtt, amikor Lady Elisabeth meghalt. Tragikus esemény. Szerelmi házasság volt, és a bárót nagyon megviselte az asszony halála.

– Ahogy hallottam, a lányát Pershwickbe száműzte, és megfeledkezett róla.

– Hogyhogy?

– Úgy tűnik, a férfi nem szeretné, ha bárki is emlékeztetné arra, hogy van egy lánya.

Henrik a fejét csóválta.

– Emlékszem rá. Nem volt bájos gyermek, de élénk. Úgy rémlik, az anyja azt mondta, valami baj van az idegeivel. Szegény asszony folyton szaladgált utána a gyógyszereivel. Azt mondod, Sir William elhanyagolja? Arra nincs mentség. Az a lány már húsz év körüli lehet. Régen férjhez kellett volna mennie. Még ha gondot is okozott volna férjet találni neki, akkor is mindig akad olyan férfi, akit meg lehet venni, nem igaz? A lánynak férjhez kell mennie, hacsak nem az a terve, hogy apáca lesz.

– Egyetértek önnel, uram – kapott a szón Rolfe –, és én leszek az, aki feleségül veszi.

A kijelentést döbbent csend követte, aztán Henrik felkacagott.

– Tréfálsz, Rolfe. Az arcod láttán a legszebb hölgyek is elalélnak, s te mégis egy közönséges lányt vennél el?

Rolfe összerezzent. Úgy vélte, hiú remény csupán, hogy a rút kiskacsa gyönyörű hattyúvá változott.

– Kevés házasság születik vonzalomból – felelte sztoikusan.

– De… te a magad ura vagy. Senki sem kényszerít rá, hogy elvedd azt a lányt. Miért akarod mégis?

– Leszámítva azt, hogy békét hoz az otthonomba, szomszédok vagyunk. Ő régóta ott él már, segíthet abban is, hogy jó viszonyt alakítsak ki a szomszédaimmal. Aztán vannak csatlósai. Kilenc lovag tartozik alám, de nem mindegyik alkalmas a vezetésre, és szükségem van emberekre, akik irányítják a többi hét várat.

– Értem az indokaidat, Rolfe, de tudok neked olyan asszonyt keresni, aki a feltételek legalább felének megfelel, és külsőre is csinos.

Rolfe vállat vont.

– Mindig akadnak olyan nők, mint Amelia.

Henrik nagyon is jól megértette. Nyíltan együtt élt Alice francia hercegnővel. Amíg egy férfinak ott a szeretője, mit számít, hogyan fest a felesége. Ez igaz volt.

– Rendben – biccentett Henrik. – Csak az engedélyemért jöttél?

– Annál többre lenne szükségem, felség. Megkértem a hölgy kezét az apjától, és visszautasítottak. Magyarázat nélkül.

– Megtagadta az egyetlen lányától, hogy férjhez mehessen? – morgott Henrik. – Istenemre mondom, három hét, és tied a lány. Még ma kihirdettetem a házasságot, és a küldöncöm holnapra ott lesz Sir Williamnél – jelentette ki, majd kevésbé bosszús hangon még megkérdezte: – De biztos vagy benne, hogy ezt akarod, Rolfe? Nincsenek kétségeid ezzel a házassággal kapcsolatban?

Voltak, de Rolfe ezt nem tartotta szükségesnek megemlíteni.

– Biztos – felelte, és Henrik szélesen elvigyorodott.

– Akkor bizonyára örömmel hallod, hogy a hölgy Sir William egyedüli örököse, és Montwynnak öt hűbéres tartozik lovagi szolgálattal, ráadásul az édesanyjától is egyedül ő örökölt, és három vár tartozik a hozományához. – Henrik kuncogva folytatta. – A retheli vazallusnak hat fia van, akik kapóra jöhetnek, ha kell. Lady Leonie ugyanakkor Shefford gróf unokahúga, és számtalan nagybátyja, nagynénje van, és a legtöbbjük jó anyagi körülményekkel dicsekedhet. Nem árt, ha az embernek jó kapcsolatai vannak, mi?

Rolfe döbbenten hallgatta. A lány gazdag örökösnő, olyan hozománnyal, amelyről nem is álmodott, és ráadásul előkelő rokonai vannak. Feltételezte, hogy ennek örülnie kellene, de igazából magányos nőnek képzelte Leonie-t, és most azon tűnődött, a saját haragja miatt nem vett-e több terhet magára, mint amennyit akart.

ÖTÖDIK FEJEZET

Lady Judith nem tudta, miért akarja Rolfe d’Ambert feleségül venni Leonie-t. Ha tudta volna, biztosan tombolni kezd. Így azonban csak a hisztéria kerülgette.

Egyelőre nem szólt Williamnek a király parancsáról, mert abban reménykedett, történik valami, ami megakadályozza az esküvőt. De eljött az esküvő előtti nap, és ő pánikban volt.

Az emelvényen álló asztalnál ült, és Williamre várt. Már elküldte a szolgákat, hogy ébresszék fel. Reggel volt, jóval korábban annál, amikor William általában felébred. Judith imádkozott, hogy férje elhomályosult elméje kitisztuljon annyi időre, amíg felfogja, mi történik, de csak annyi időre. Ha hosszabb ideig józan marad, az veszélybe sodorná mindazt, amit Judith az évek során elért. William megöli, ha valaha is rájön, hogy mit művelt.

Judith nem időzött sokáig ennél a gondolatnál. Tudta, ha alkalma lenne visszamenni az időben, semmit sem tenne másként.

William összetörte minden álmát. Merev részegre itta magát az Elisabeth halála miatt érzett fájdalmában, és amikor magához tért, rá kellett jönnie, hogy Judith kihasználta az állapotát, és beleugratta egy házasságba. Majdnem agyonverte miatta, és a bal orcáján ott is maradt egy heg örök emlékeztetőül. Ezt sohasem fogja megbocsátani a férfinak.

A hiúság volt Judith bűne, és az lett a veszte. Annyira biztos volt benne, hogy Sir William elfogadja őt feleségének, és boldog lesz vele. Végül is, hat évvel azelőtt Judith gyönyörű fiatal nő volt, csak a hozomány hiányzott. Magas arccsontja, drágakőként csillogó zöld szeme és dús, sötétszőke hajkoronája magasan a legtöbb nő fölé emelte. Sok férfi akarta feleségül venni pusztán a szépségéért, mind közül azonban Sir William volt a leggazdagabb.

De mint kiderült, a földek egy része nem is William tulajdonában volt. Három vár a lányához tartozott. Ha ezt Judith tudta volna, sohasem veszi rá csellel a férfit a nősülésre.

William annyira dühöngött a házasság miatt, hogy Judithnak hazudnia kellett. Kénytelen volt azt állítani, hogy gyereket vár, különben a férfi nyomban kidobta volna. Persze Judithnak egy egy évvel korábbi vetélés következtében egyáltalán nem lehetett gyereke, de William ezt nem tudta.

Hogy megvédje magát William későbbi kérdezősködésétől a terhességgel kapcsolatban, további ivásra bátorította, amíg újra berúgott. Azóta is a részeg feledékenység állapotában tartotta férjét. Nem törődött vele, hogy ezzel segít tönkretenni egy embert, mert attól a naptól fogva gyűlölte, hogy a férfi megverte. Ez a gyűlölet azóta sem múlt el, és mostanra Sir William nem volt több egy részeges roncsnál. Judith a közelségét sem bírta elviselni.

Judith átvette Montwynban az uralmat, és minden szeszélyét kielégítette, a drága ruháktól és ékszerektől kezdve a jóképű szeretők tartásáig. Minden az ellenőrzése alatt állt, és rögtön az esküvő után gondoskodott róla, hogy William lánya ne avatkozhasson a dolgába Montwynban.

Eleinte könnyű volt azt mondani Williamnek, hogy Leonie rokonlátogatóba ment. Később pedig elhitette az italtól és gyásztól megtört férfival, hogy rendszeresen találkozik a lányával. Nem telt sok időbe, míg elérte, hogy férje teljesen összezavarodjon. Onnantól kezdve bármit mondhatott neki, bármit elhitethetett vele.

A rokonok és szomszédok egy idő után felhagytak a kérdezősködéssel, mert azt hitték, Leonie önként távozott Pershwickbe, mert nem akart a részeges apjával maradni. Leonie-nak azt mondták, az apja látni sem akarja, és megtiltották, hogy Montwynba látogasson. Így vagy úgy, de Judithnak sikerült mindenki elől eltitkolnia az igazságot.

Mindeközben Leonie hozománya Montwyn része maradt, és Judith elköltött minden hasznot. William nevében visszautasította a Leonie kezéért folyamodókat, mivel eszében sem volt feladni a lány birtokaiból származó jövedelmet. Ha a lány halálával ezek a földek végképp Montwynra szálltak volna, Judith talán meg is öli mostohalányát, de Elisabeth átkozott végrendelete szerint a birtokok kizárólag Leonie-hoz tartoztak. Ha a lány örökös nélkül hal meg, a föld visszaszáll a Sheffordokra.

Most viszont a király parancsára kénytelen feladni azokat a földeket. Ki ez a Rolfe d’Ambert, akit ennyire kedvel őfelsége? Judithhoz került a férfi mindkét kérése, az első, amikor Pershwicket akarta megvenni, majd amikor Leonie kezét kérte meg, így az asszony tudta, hogy a kérő valójában Pershwicket akarja. Miért nem vette be erővel, ha annyira vágyik rá? Ez őrjítő, mondta magának már vagy tizedszer, miközben fel-alá járkált a teremben. Mindent olyan okosan elrendezett, erre most ez történik!

– Judith!

Az asszony rámeredt. Nem hallotta, hogy William belépett, de amikor meglátta, megdöbbent. Szörnyen festett, sokkal rosszabbul, mint máskor. William minden reggel rosszul volt, amíg meg nem kapta az első italát, de ma reggel úgy nézett ki, mint aki a kupáját is képtelen felemelni. Kénytelen sietni a mondanivalójával, gondolta Judith, végeznie kell vele, mielőtt férje megissza azt az első italt.

– Mindent elintéztem, William, ahogy kívántad – kezdte halkan. – Amint készen állsz, indulhatunk Pershwickbe.

– Pershwickbe?

– Leonie-hoz, William. Ott töltjük az éjszakát, aztán átkocsizunk Crewelbe, az esküvőre.

– Esküvőre? – nézett a férfi csodálkozva, és a szeme olyan véreres volt, hogy a fehérje borzalmas, sötét rózsaszínűnek tűnt. – Nem emlékszem…

– Ejnye, William, nem felejthetted el a saját lányod esküvőjét – dorgálta meg Judith tettetett bosszankodással. Persze nem is szólt férjének az esküvőről, így az nem is felejthette el azt.

– Ez ostobaság, asszony! – mordult fel William. – Leonie még gyerek. Milyen esküvőről beszélsz?

– Csak az apai szem láthatja őt gyereknek, de Leonie már majdnem húszéves, William. Nem akartad férjhez adni. Visszautasítottál minden ajánlatot, ezért a király vette a kezébe a dolgot. Olvastad a parancsát. Hozzam ide, hogy ismét elolvasd? Henrik király személyesen hirdette ki őket. Leonie Sir Rolfe d’Ambert-hez, Crewel urához megy feleségül.

William fáradtan csóválta a fejét. Ez túl sok volt neki. Leonie majdnem húszéves? Milyen ajánlatokat utasított ő vissza? Henrik parancsára megy férjhez a leánya? Isten szent szerelmére, képtelen volt Leonie-t felnőttként elképzelni. Gyermekként látta maga előtt, a nagy, szürke szemét, amely annyira hasonlított az anyjáéra. Férjhez megy?

– Nem emlékszem a házassági szerződés aláírására, Judith. Teljesültek Elisabeth kikötései?

– Milyen kikötései? – vonta össze a szemöldökét az asszony.

– Leonie hozománya az övé marad, és azt tesz vele, amit akar. Ez volt az édesanyja kívánsága, így akarta megvédeni. Elisabeth is védve volt a házasságunkban, és eltökélte, hogy a lányunknak is megadja ezt a kiváltságot.

Judith lélegzete elakadt. Vajon változtatott volna a dolgokon, ha d’Ambert tud erről? Valószínűleg nem, mert a férfi hamar felismerte volna, hogy ha Leonie már az övé, rákényszerítheti, amire csak akarja. Akár arra is, hogy eladja a földet, ha úgy hozza kedve.

– Nem kell a kikötések miatt aggódnod – mondta most az egyszer őszintén. – A szerződést holnap írják alá az igen kimondása előtt, szóval akkor majd szólhatsz róluk. Akár most, még indulás előtt összeállíthatod a szerződést, ha óhajtod.

– Igen, az volna a legjobb. Ki az a Rolfe d’Ambert? – kérdezte zavartan, mert biztosan tudnia kellene.

– Kempston új ura.

– De Sir Edmond…

– Sok hónapja halott, William. A fia elszökött, mielőtt száműzték volna. Biztosan emlékszel. Sohasem kedvelted. Jóval azelőtt gyanítottad a gazságait, mielőtt a többiek panaszkodni kezdtek volna a királynak.

William felsóhajtott. Mi értelme van újra és újra elismételnie, hogy nem emlékszik? Olyan érzése volt, mintha évek óta aludna. Félretette a boroskupát, de a keze erősen remegni kezdett. Egy korty biztosan jót tenne, ezért ismét a kupa után nyúlt. Csak egy korty! Neki kell fognia a házassági szerződés megszerkesztéséhez. És ha találkozni fog Leonie-val, nem akarja, hogy a lánya ebben a szánalmas állapotban lássa.