Douglas Preston – Lincoln Child

A BOSSZÚ ANGYALA

Douglas Preston

Lincoln Child

A BOSSZÚ
ANGYALA

A mű eredeti címe

Angel of Vengeance

Copyright © 2024 by Splendide Mendax, Inc. and Lincoln Child

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,
a division of Hachette Book Group, Inc., USA.

All rights reserved.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A regényben szereplő három rész címét a szerzők W. B. Yeats A második
eljövetel című versének részleteivel jelezték, amelyek magyar fordításához

Nagy László fordítását használtuk.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

A borítót RockingStock fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 929 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Barátainknak a Grand Central Publishingnél

KÉRLEK, NE NYUGTALANKODJ…

PROLÓGUS

1. fejezet
1880. december 26., szerda

Diogenes Pendergast az utolsó pillanatban ugrott be az időgépbe, amely olyan erővel lökte át a múltba – az 1880-as esztendő New Yorkjába –, hogy egy sikátor mocskos macskaköveire zuhant. Ösztönös mozdulattal áthengeredett, hogy tompítsa az esés erejét, közben sikerült jól összekennie magát sárral meg lócitrommal. Talpra kecmergett, és ahogy visszanézett az időgépre, még épp meglátta a halovány, reszketeg villózást, ahogy az szertefoszlott a semmibe. Futólag megvizsgálta bemocskolt ruházatát, és elmotyogott egy káromkodást, de tenni nem tudott semmit. A zsákmánya, akit üldözött, egy-két perccel előtte szállt be az időgépbe, és már el is tűnt. Semmiképp nem engedhette, hogy az illetőnek nyoma vesszen a tizenkilencedik századi New Yorkban.

Diogenes felvette a földről a nagy bőrtáskát, amit mindig magával hordott – esés közben kipottyant a kezéből –, és kisietett a sikátorból egy forgalmas New York-i kereszteződésbe. Abban a korban, ahol ő élt, Times Square-nek hívták ezt a helyet, de ezekben a régi időkben még mindig az egykor itt elterülő szántóföld nevét viselte: Longacre. Megjegyezte a kis zsákutcát, ahonnan előbukkant – egy kosztól megfeketedett tábla szerint Smee’s Alley-nek hívták –, aztán körbenézett, és kereste az emberét. Végighordozta a tekintetét a lovas kocsikon, a homályos üvegű kirakatokon, beszívta a szénfüst súlyos szagát. És meg is pillantotta, akit keresett: Gaspard Ferenc ott sietett a Broadwayn, a járókelők forgatagában.

Diogenes szapora léptekkel a nyomába eredt. Attól nem tartott, hogy Ferenc észreveszi, hogy a nyomában jár – annak az agyalágyultnak fogalma sem volt arról, hogy Diogenes egyáltalán létezik, hát még arról, hogy hetek óta szemmel tartotta, most pedig követte az időgéppel.

Azt, hogy ő maga miért tért vissza a múltba, Ferencet kísérve, ráér még később átgondolni. Egyelőre csak különös izgatottságot érzett, amiért hátrahagyhatta a szánalmas világot, amelyben eddig élt.

Nemsokára utolérte Ferencet, és mögötte kezdett lépkedni. A férfi nevetségesen szedett-vedett öltözéket viselt, nyilván a kéznél lévő holmikból próbált összeállítani valamit, ami tizenkilencedik századinak hathat: piros kockás flanelinget viselt, fekete, nagy zsebes nadrágot és Doc Martens bakancsot. Ő legalább megpróbált olyan külsőt ölteni, amely megfelelhet ismeretlen célú küldetéséhez, de Diogenesnek nem volt ideje ilyen előkészületekre. Visszás módon a ruháját ért szennyeződés tulajdonképpen jól jött: segített álcázni a fekete garbót és nadrágot, amit azóta viselt, amióta titokban meghúzta magát a bátyja Riverside Drive-i házának a mélyén. Ez az ide nem illő öltözék még nagyobb figyelmet kelthetett volna, mint Ferencé.

Diogenes megállt egy étterem előtt, és végighúzta a tenyerét a fekete táblán, amelyen sertéscsülköt hirdettek, és egy kis krétaport kent az arcára. Azt remélte, ettől úgy fest majd, mint egy színész egy orfeumi kabaréjelenetben, amik oly népszerűek voltak ebben az időben. Aztán továbbsétált a Broadwayn Ferenc nyomában, és közben annak is szerét ejtette, hogy két tehetősnek tűnő úriembert megszabadítson a tárcájától meg a zsebórájától.

Ferenc betért egy, a Longacre Square-től tizenkét saroknyira lévő zálogházba. Diogenes besurrant a közelben lévő kis szabóságba, vett egy inget, egy elegáns, széles gallérú köpenyt meg egy kalapot, és gyorsan magára is öltötte őket. A bőrtáskája eléggé kopottas volt, és nem különösebben feltűnő, ezt nem kellett álcáznia. Nyakig begombolta a köpenyt, a szemébe húzta a kalapot, és kilépett az utcára. Elsétált a zálogház előtt, és látta, hogy Ferenc épp egy jádeszobrocskát ad be – nagyon úgy tűnt, hogy a Pendergast családi gyűjteményből tulajdoníthatta el –, amiért néhány bankjegyet, egy köpenyt meg egy sapkát kapott cserébe. Kilépett a boltból, és dél felé sietett tovább. Diogenes szorosan a sarkában maradva követte.

Vajon miben sántikál Ferenc? A küldetésének titokzatossága és az, hogy ennyire váratlanul vágott bele, nagyon izgatta Diogenes fantáziáját. Nyilvánvalóan eltervezte előre, és valószínűleg arra megy ki a játék, hogy valamiképpen sok pénzt szerezzen – tudta, hogy a kapzsiság Ferenc egyik nagy gyengesége –, de vajon mi lehet a terve? Ferenc a tudtán kívül útjában lehet Diogenesnek, és mindent elronthat. A legokosabb lépés az lenne, ha eltenné láb alól, és végleg megszabadulna tőle. De a kíváncsiság és más, homályosabb gondolatok visszatartották ettől. Inkább hagyni fogja, hadd bontakozzon ki a férfi terve.

Nem is telt sok időbe, hogy rájöjjön, Ferenc miben mesterkedik. A férfi pár perc múlva átkelt a Huszonhatodik utca kereszteződésén, és besétált a New York-i Szövetségi Kereskedelmi Bankba. Miután rövid ideig elidőzött a pultnál, ahol utalványokat szoktak kitölteni az emberek, beállt a sorba az egyik pénztárablaknál. Diogenes odalépett egy másik sorhoz. Ferenc hamarosan oda is ért az ablakhoz, de szinte rögtön valami gond akadt. A pénztáros otthagyta a vasráccsal ellátott kisablakot, aztán visszajött, majd ismét távozott, végül visszatért egy nála magasabb rangú banktisztviselő társaságában. Ám ez az úriember sem tudta megoldani Ferenc problémáját.

Diogenes közben már olyan közel ért, hogy a beszélgetésüket is hallhatta, és hamarosan eloszlott az utolsó kis ködfoszlány is, amely eddig Ferenc piszkos kis tervét leplezte. A férfi százdollárnyi korabeli papírpénzt akart becserélni huszonöt darab ritka, négydolláros, „Stellának” nevezett aranyérmére, ám a bankban sajnálatos módon csak két darab volt belőle, és azok is rossz állapotúak.

Diogenes megvetést érzett a férfi iránt. Szóval ez a bonyolult és veszélyes kirándulás a múltba, amellyel egy merész és nagy képzelőerővel rendelkező ember annyi mindent érhetne el, semmi más célt nem szolgált, mint a mocskos anyagi nyereséget. Ferenc vissza akarta vinni magával a ritka érméket a huszonegyedik századba, és óriási haszonnal eladni – de máris elszúrta az egészet. Diogenes gunyoros megvetésébe némi csalódottság, sőt már-már düh is vegyült. Meg fogja ölni ezt az ostoba alakot, ahogy lesz rá lehetősége.

Figyelte, ahogy Ferenc a terve kudarcán feldühödve szabad folyást ad a haragjának. Káromkodásokat zúdított a sorban mögötte álló nőre, mire odalépett egy őr, akivel dulakodni kezdtek. Eközben előbukkant a Ferenc csuklóján díszelgő olcsó digitális óra, amit úgy látszik, elfelejtett levenni. A különös tárgy miatt a kis konfliktus abszurd csetepatéba fulladt, végül a pórul járt Ferencet bilincsben rángatták el, és egy vaspántokkal megerősített rabszállító kocsiba tuszkolták. Diogenes az összecsődült emberek közé vegyülve bámészkodott, és meghallotta, amikor az egyik rendőr azt mondta: a férfit a Bellevue Kórházba szállítják. Ahogy a rabszállító kocsi ajtaja becsukódott, még hallatszott, hogy Ferenc hangosan azt ordibálja, hogy ő a jövőből érkezett, és Pendergast nevét kiáltja.

Diogenest – annak ellenére, hogy Mithridatész királyhoz hasonlóan sikerült minden veszedelemmel szemben felvérteznie magát – mélyen felkavarta a férfi meggondolatlan ordibálása. Zavaros magyarázkodásával mindent leleplezhet és tönkretehet.

Diogenes leintett egy konflist, és követte a rabszállítót. Mekkora egy eszement idióta ez a Ferenc… Bármely numizmatikus szakérő felvilágosíthatta volna, hogy a Stella csak próbaveret volt, soha nem került forgalomba, és többnyire nem szerezhető be kereskedelmi bankoknál. Miközben a rabszállítót követte, Diogenes eltűnődött azon, milyen ironikus, hogy egy ilyen ember, mint Ferenc – akinek az agya elég briliáns ahhoz, hogy segíthetett megtervezni a Mars-járót, vagy mint ebben az esetben ahhoz, hogy megjavítson egy gépezetet, amellyel párhuzamos univerzumokba lehet átjutni –, elbotolhat egy ilyen ostoba „gazdagodjunk meg gyorsan” terven, pusztán amiatt, hogy nem készült fel eléggé. Sic transit gloria mundi.

2. fejezet

Miután megtettek egy negyedórás utat a forgalmas, lovas kocsiktól nyüzsgő utcákon, a rabszállító megállt a Bellevue hátsó bejárata előtt. Az épület vaskos falai inkább a Bastille-ra emlékeztettek, mintsem egy kórházra.

A Diogenest szállító konflis megállt az utca túloldalán, miközben Ferencet becipelték a kórházba, és a fémkapu becsapódott utána.

– Húsz cent lesz, uram – mondta a kocsis.

– Szeretnék itt várakozni egy darabig, ha nem bánja – felelte Diogenes, ügyelve rá, hogy a beszédének ritmusát az 1880-as évek ne varietur stílusához igazítsa. – Lehet, hogy szükségem lesz még a szolgálataira. – Átadott a kocsisnak egy Morgan ezüstdollárt, amely egy órával korábban még a Broadwayn sétáló testes úriember zsebében lapult.

– Rendben van, uram – felelte kocsis, aki nagyon is örült neki, hogy csak úgy elütheti az időt, miközben az utasa még meg is fizeti érte.

Diogenes mereven bámulta a súlyos fémkaput, amely elnyelte Ferencet. Roppant sajnálatos ez a fejlemény. Meg kellett volna ölnie, amikor volt rá lehetősége – korábban is sokszor megjárta már a saját perverz kíváncsisága miatt.

Eltöprengett a helyzeten. Mivel Ferencet a Bellevue Kórházba szállították, és nem a legközelebbi rendőrkapitányságra, nyilván az elmeosztályra viszik. Így most mit tehetne…? Továbbra is megpróbálhatja megölni. Ehhez valami álruhát kellene beszereznie, felölteni egy ápoló vagy takarító szerepét, és bejutni a megfelelő kórházi osztályra. Ez nem jelentene gondot a számára, ám a legnagyobb probléma most az idő.

Idő… Úgy bizony, az idő. Lenézett a cipőjére és a nadrágjára: csupán ennyi maradt abból a korból, ahonnan érkezett, de az öltözéke szerencsére nem keltett feltűnést, a sárnak és a köpenyének köszönhetően. Ahogy a ruháját bámulta, feltűnt neki, hogy a sárfoltok alatt valami furcsa megperzselődés nyomai láthatók a nadrág hajtókáján meg a bakancsán. Tudta, hogy Ferenc nyilván valamiféle időzítőt épített be abba az ördögi gépezetbe, amely épp annyi időre hagyja nyitva az átjárót, hogy megszerezhesse az érméket, aztán visszatérjen a jövőbe. De ez a fura perzselődés meg a csikorgás és a füst, amit a gépezet produkált, amikor követte Ferencet…

A gondolatait hirtelen az szakította félbe, hogy egy nagy, fekete, nyitott hintó érkezett a kórház egy másik, a személyzet számára fenntartott bejáratához. Nyílt a hintó ajtaja, és egy elegánsan öltözött férfi szállt le. Az „elegáns” talán nem is megfelelő kifejezés: a férfi hosszú, fekete, kétsoros szalonkabátot viselt, keményített fehér gallért gyémánt nyakkendőtűvel rögzített selyem kravátlival és gombos mellényt, amelyen csillogva-villogva ívelt át egy arany zsebóra lánca. A kabátja bal hajtókáján kis, spirálos formájú dísztűvel odaerősített lila orchidea díszelgett.

Diogenesben rendkívüli érdeklődést keltett a férfi megjelenése: sápadt, hosszúkás arca, mélyen ülő zafírkék szeme a kis ovális szemüveg mögött, szőke haja és szobrász vésőjével formált vonásai, amelyek mind oly jellemzőek voltak a saját családjára. A férfi arcáról aggodalmas szórakozottság és talán ridegség sugárzott.

Diogenes rögtön tudta, hogy ez nem lehet más, mint Enoch Leng professzor, aki arról lett híres, hogy újszerű eljárást alkalmazva közvetlenül a betegek agyán végzett operációval kezelte a mentális betegségeket. Egy másik, még előkelőbb néven is ismerték: Antoine Leng Pendergast, az ősi New Orleans-i család sarja. Diogenes dédnagybátyja.

Figyelte, ahogy az orvosprofesszor eltűnik a Bellevue Kórház falai mögött.

Ami korábban szerencsétlen fejleménynek tűnt, arról most kiderülhet, hogy a lehető legrosszabb, ami csak történhetett. Diogenes bizonyos volt benne, hogy Leng hamarosan megismerkedik Gaspard Ferenccel, az „őrülttel”, aki azt állítja, hogy a jövőből érkezett… és aki egy Pendergast nevű embert hív fennhangon kiáltozva, hogy segítsen rajta.

Ezek után már neki is feltétlenül be kell jutnia a kórházba. Minden attól függ, hogy Leng most mit fog tenni. A kocsis tiltakozása ellenére Diogenes a kezébe nyomott még egy ezüstdollárost, és tovább várakozott.

Alig egy óra múlva Ferenc kilépett a személyzeti bejáraton. Alig bírt járni, és egy orvosi köpenyt viselő fiatalember segítette be a hintóba, a nyomában Lenggel. Pillanatokon belül el is hajtottak, Diogenes pedig utasította a saját kocsisát, hogy kissé lemaradva kövesse őket.

Leng fényűző hintója dél felé kanyargott a város szegényebb negyedeinek az irányába, és végül megérkezett az „Öt Csomópont” elnevezésű környékhez, amely New York leghírhedtebb nyomornegyedének számított: szűkös sikátorok és mocskos utcácskák labirintusa adott lakhelyet a város legnyomorultabb és legelhagyatottabb polgárainak. Az a tény, hogy egy ilyen fényes hintó, mint Lengé, zavartalanul áthajthat a bűn és a nyomor eme pöcegödrén, sokat elárult. Diogenes bérkocsisa most megdolgozott a két dollárért: előhúzott egy feltűnő pisztolyt, amivel biztosította, hogy a kevésbé elegáns kocsijukat se zaklassák.

Leng hintója megállt egy neogótikus stílusú épület előtt a Catherine Streeten. A ház előtt szedett-vedett népség gyűlt össze, akiket a bejárat fölötti aranybetűs felirat csábított ide: Shottum Múzeum, a természet különös teremtményeinek és furcsaságainak gyűjteménye, csodák és ritkaságok tára. A hintó egy pillanatig állt, a lovak ide-oda topogtak, Leng pedig kiszállt, egyik karjával védelmezően átkarolva az őt minden tiltakozás nélkül követő Ferencet. De nem a főbejáraton mentek be az épületbe, hanem gyorsan eltűntek egy oldalajtón belépve.

Diogenes megkérte a kocsist, hogy álljon át egy biztonságosabb helyre a háztömb végében, és ott ismét várakozzanak. Sokat tudott a felmenőjéről, Enoch Lengről. Tudta, hogy a Shottum Múzeum alatt – sőt, az Öt Csomópont nyomornegyed nagy része alatt – egész labirintus húzódik, amelyet különféle alagutak és átjárók, valamint a régóta elhagyatott, régi vízhálózat maradványai alkotnak. Leng titokban a saját hátborzongató kísérleteinek a céljára használta az alagútrendszert.

Egy ilyen helyre követni Lenget sokkal veszélyesebb lenne, mint besurranni a kórházba. De a hintója továbbra is kint állt a bejárat előtt. Nyilván hamarosan történik valami, csak ki kell várni.

Újabb egy óra eltelte után Diogenes türelme el is nyerte a jutalmát. Egy csúf, torz alakú férfi lépett ki az oldalajtón, maga előtt taszigált egy embert a sáros járdán, és beültette Leng hintójába. Az alak gyapjútakaróba volt bugyolálva, de egy pillanatra felvillant egy sápadtfehér, mezítelen női láb, mielőtt belökték a kocsiba. A férfi elvakkantott egy utasítást, és a hintó elindult, néhány pillanattal később elhajtva Diogenes várakozó konflisa mellett.

Miközben próbálta eldönteni, hogy kövesse-e a hintót vagy sem, nagy sebbel-lobbal felbukkant Leng is, és végigrohant az utcán. Diogenes először azt hitte, talán a hintót üldözi, mintha véletlenül indult volna el nélküle. Megkérte a kocsist, hogy kövesse. De Leng csak egy közeli és kevésbé veszélyes utcához tartott, a Ferry Streetre, ahol bérkocsik várakoztak egy állomásnál. Leng leintett egyet, beszállt, és elindultak észak felé a rakpart mentén.

Diogenes nem tartotta szükségesnek, hogy újabb utasításokat adjon a kocsisának; a férfi magától is megrántotta a gyeplőt, és indulásra ösztökélte a lovat.

Leng kocsija elég jó sebességgel haladt északra. Az utak egyre szélesebbek és egyenesebbek lettek, és a város modernebb részébe érve négyzethálós elrendezésre váltottak. Néhány perccel később Leng kocsija lelassított, és Diogenes rájött, hová jöttek. Figyelemre méltó – gondolta –, hogy Lengnek ilyen gyorsan sikerült kiszednie Ferencből ezt az információt.

– Lassítson! – szólt oda Diogenes halkan a kocsisnak. – Legyen olyan kedves, álljon meg itt a bal oldali járdaszélen, és várakozzunk.

– Meglesz, uram – felelte a kocsis.

Diogenes figyelte, ahogy Leng kiszáll a kocsiból, és sietve elindul a járdán. Meg-megállva benézett egy-két sikátorba, amelyek a Longacre Square után ágaztak le a Broadwayről. Leng nyilvánvalóan egy bizonyos mellékutcácskát keresett: azt, ahol az időgép volt. Diogenes szívébe mintha egy jeges kéz markolt volna.

Leng a pocsolyákon átgázolva átkelt a Hetedik sugárúton – drága ruháira sár és trágya fröcskölt fel –, aztán bekanyarodott egy sikátorba a túloldalon: a mocskos kis zsákutcába, amely a Smee’s Alley nevet viselte.

– Maradjon itt! – utasította Diogenes a kocsist. Kiszállt, és szapora léptekkel a sikátor felé indult. A torkolatánál lassított, és a zsebóráját előkotorva úgy tett, mintha meg akarná nézni, mennyi az idő, de közben a sikátor felé kémlelt. Látta, hogy Leng nézelődik és keresgél, aranyfejű sétabotjával erre-arra bökdös a levegőbe, mintha egy láthatatlan tárgy után kutatna. Hála istennek, az időgép portálja nem jelent meg közben újra.

Néhány perc múlva, miután a legsürgetőbb félelme elmúlt, Diogenes elsétált a kis zsákutca torkolata mellett, és belépett a közelben lévő kocsmába, ahol le tudott ülni, és a légypiszokkal pettyezett ablakon keresztül tovább figyelte, Leng miben mesterkedik.

A férfi hol az egyik irányba indult, hol a másikba, tucatszor is meg-megállva körbenézett, a nyakát nyújtogatta a plakátokkal teleragasztott homlokzatok felé, máskor rásimította a tenyerét a téglafalakra, vagy lehajolva vizsgálgatta a macskaköveket, a botjával kocogtatott, erre-arra bökdösött. Lassan késő délután lett, a téli sötétség kezdett ráborulni a városra. Végül aztán Leng látható bosszúsággal kimasírozott a sikátorból, magasba emelt görbe mutatóujjával – Diogenesnek Tiziano Keresztelő Szent Jánosa jutott eszébe róla – leintett egy újabb bérkocsit, és hamarosan el is tűnt a szürkeségben.

Diogenes követhette volna, de úgy döntött, inkább nem teszi. A katasztrófa, amitől félt, bekövetkezett. Ferenc nyilván már halott, vagy nemsokára az lesz, de Leng már kiszedett belőle mindent, amit akart. Ez azt jelenti, hogy tud Pendergastról, Constance-ról és az időgépről. Tudta, hol jelent meg a portál, és azt kereste. Ha sikerült volna átjutnia rajta keresztül a huszonegyedik századba, az katasztrofális következményekkel járt volna… A világ sorsa, Diogenes saját világának a sorsa hajszálon függött. Hálát adott az égnek, amiért az időgép eltűnt. Erősen gyanította, hogy Ferenc túlhajszolta a gépet, és túl sokáig hagyta bekapcsolva, amíg ebben a másik világban időzött. Nyilván amikor Diogenes követte Ferencet, a gép már akkor is túlhevült állapotban volt. Valószínűleg kiégett, és az átjáró odalett, talán örökre.

Diogenest annyira lefoglalta a közvetlen veszély, hogy azt fontolóra sem vette, hogy akár az is lehetséges, hogy végleg itt reked a többiekkel együtt.

Távozott a kocsmából, és visszaült a várakozó kocsiba.

– Hová megyünk, uram?

Diogenes egy pillanatig hallgatott, és átgondolta az új helyzetet, amelybe került. Akár megvan még az időgép, akár nincs, sok dolgot kell még elintéznie. De először a lényeg: fel kell állítania fejben egy sakktáblát, átgondolni a bábuk elhelyezkedését, és eldönteni, mi legyen a következő lépése. És ehhez szüksége lesz egy főhadiszállásra. Leng most már nemcsak arról tud, hogy Constance Greene itt van, de a bátyjáról, Aloysiusról is – és ennek az információnak a birtokában a doktor végtelenül veszélyesebb lett.

Csakhogy van valami, amit Leng nem is sejt.

Diogenes megköszörülte a torkát.

– Jóember! – szólt oda a kocsisnak. – Nem tud esetleg valahol kiadó szobát? Lehetőleg valami csendes és félreeső helyen, olyan környéken, ahol az emberek a saját dolgukkal törődnek.

– De még mennyire hogy tudok, uram! – felelte a kocsis, és megrántotta a gyeplőt.

3. fejezet

Úgy másfél kilométerrel északkeletre Vincent D’Agosta, a New York-i rendőrség hadnagya épp az Ötödik sugárút és a Negyvennyolcadik utca sarkán álló épület első emeleti ablaka alatt húzódó keskeny kőpárkányon egyensúlyozott. Abban a reményben kezdett felkapaszkodni a ház homlokzatán, hogy titokban sikerül bejutnia, de közben megváltoztatta a tervét. Az egyenetlen, itt-ott kiálló, téglalap alakú kövek jéghidegnek érződtek. És tényleg borzasztóan sötét volt – soha nem gondolta volna, hogy az Ötödik sugárúton ilyen koromsötét lehet. Ez egyszerre volt jó is meg rossz is: jó, mert egyetlen gyalogos vagy arra haladó kocsi utasa sem pillanthatta meg a szánalmas próbálkozását; viszont rossz, mert ő maga is alig látta, mit csinál.

Felnézett a második emeleti ablakra, amely nyitva állt, a függönyök meg-meglibbentek. Leng Igorra emlékeztető asszisztense – az a szadista rohadék, akit Muncknak hívnak – korábban ugyanitt kapaszkodott fel. Kinyitotta az ablakot, és azon keresztül jutott be a házba, márpedig Pendergast nyomatékosan arra kérte D’Agostát, hogy ezt előzze meg.

Tovább mászott, és elért egy olyan részre, ahol csak a kiálló kövek széle és a hanyagul odakent, kitüremkedő habarcs nyújtott némi kapaszkodót. Igyekezett nem tudomást venni a fülében dobogó szívéről, és még feljebb húzódzkodott, aztán megállt, hogy egy kis lélegzethez jusson. Vigyázott, nehogy lenézzen. Az izmai remegtek a szokatlan erőfeszítéstől.

„Semmilyen körülmények között nem fedheti fel magát Constance előtt! – figyelmeztette korábban Pendergast. – Ha Munck felbukkanna, állítsa meg! Lehet, hogy meg kell ölnie.” Hát nem sikerült megállítania: Munck felmászott a falon, mint egy besurranó tolvaj, és bejutott a házba, még mielőtt a túloldalon várakozó D’Agosta reagálni tudott volna. De nem figyelmeztetheti Constance-t, aki odabent van a házban. Azzal mindent elrontana.

Így aztán most mi mást tehetne, mint hogy próbálja kitörni a saját nyakát…

Úgy másfél méter választotta el a második emeleti ablaktól, de itt már alig volt lehetőség, hogy megvesse a lábát a kövek kiálló szélén, és feljebb húzódzkodjon. Ám mindenképp tovább kell másznia, különben előbb-utóbb nem bírják tovább az izmai a megerőltetést, és lezuhan. Elóvakodott az első emeleti ablak fölött húzódó kis kőpárkánynak egészen a széléig. Volt a közelében egy fémkarika, amit az építőmunkások erősítettek a falba, hogy egy csigát vezessenek rajta keresztül. D’Agosta nem adott időt magának, hogy sokat gondolkozzon, összeszedte minden erejét, és jól kinyújtózva elkapta a fémkarikát. Feljebb húzódzkodott, aztán a lábát a karikába dugva vakon tapogatózott az ablak lejtős párkánya felé, míg végül sikerült megkapaszkodnia az ablakkeretben. A habarcs hirtelen omladozni kezdett a lába alatt. A rátörő pánik megsokszorozta az energiáját, utolsó erejével felhúzta magát, és a párkányon átbillenve fejjel előre a sötét szobába zuhant. Levegő után kapkodva hevert a padlón. A szíve vadul vert, az izmai rángatóztak, felhorzsolódott keze és térde pedig sajgott.

Azzal kezdődött ez az egész, hogy összeveszett a feleségével, Laurával, aki faképnél hagyta, ő meg első dühében elment Pendergasthoz, és a saját józan belátása ellenére beleegyezett, hogy segít neki. Végül annak a kis veszekedésnek volt köszönhető, hogy a kényelmes, huszonegyedik századi életéből idezuhant a tizenkilencedik századba, és most itt fekszik zihálva a földön, miközben egy gyilkos állatot üldöz, akinek igazából több mint száz éve halottnak kellene lennie.

A rohadt életbe… Jobb lesz, ha továbbmegy. Talpra kecmergett a sötét, üres szobában, és előhúzta a zsebéből a Colt .45-ösét. Lábujjhegyen az ajtóhoz óvakodott, és némán kinyitotta.

Egy elegáns folyosót látott – és a földön egy férfi feküdt mozdulatlanul, a vére eláztatta a szőnyeget. Munck máris meggyilkolt valakit.

Ekkor kinyílt a közeli ajtó, és köpenybe burkolt alak tűnt fel. Munck a nyakánál fogva tartotta a kipeckelt szájú kislányt. Amikor megpillantotta D’Agostát, felemelte a tőrét, és a kislány nyakához tartotta, akinek a szeme tágra nyílt a rémülettől.

– Dobja el a pisztolyt, most rögtön! – parancsolt rá suttogva Munck.

D’Agosta mozdulatlanná dermedt.

– Most! – sürgette Munck, és a kés hegyével megbökte a kislány nyakát.

A nyomozó kinyújtotta a kezét, és a ravaszvédő kengyelnél fogva lelógatta pisztolyt.

– Tegye a szőnyegre!

D’Agosta engedelmeskedett.

– Én most eltűnök – mondta Munck. – Ha felriasztja a házat, mielőtt kimegyek a bejárati ajtón, elvágom a kölyök torkát.

Leengedte a kést, és hátrálni kezdett a lépcső felé. Ebben a pillanatban D’Agosta rájött, hogy a kapott utasítás ellenére nincs más választása, cselekednie kell.

Előreugrott, és a férfira vetette magát, aki válaszul lecsapott a késsel, és megsebesítette D’Agosta alkarját, miközben próbált kitérni előle. Munck megtántorodott, de megtartotta az egyensúlyát, és újra előrelendítette a kést, azzal a szándékkal, hogy D’Agosta hátába döfje. A kislány azonban útjában volt. Ezt kihasználva D’Agosta felemelte az öklét, és belebokszolt Munck szúrásra kész alkarjába, amely így a falnak csapódott, és kirepült a kezéből a kés.

Munck a lépcső felé kezdett hátrálni, magával vonszolva a kislányt. Ebben a pillanatban valaki félrehúzta az egyik falat borító díszes kárpitot. A mögötte rejlő titkos ajtóban egy nő tűnt fel, és Meurs, Bâtard! felkiáltással nekiesett a betolakodónak a kezében tartott piszkavassal.

Munck, miközben erősen szorította a kislányt, furcsa katonai tisztelgésre emelte a bal kezét, és közben megcsavarta a csuklóját. Fémcsörgés hallatszott, és hirtelen három hosszú, vékony penge csúszott ki az ujjai alól. Egy hatalmas, rugóra működő tigriskarmot rejtegetett a kabátujja alatt.

A nő meglendítette a piszkavasat, de Munck lebukott, széles kört írt le a karjával, és a fegyverével brutálisan végighasított a nő hasán, aki hanyatt esett. Ugyanebben pillanatban Munck egy ragadozó gyorsaságával D’Agostára támadt, a szemét célozva meg. A hadnagy kétségbeesett kísérletet tett, hogy kitérjen, de a támadója ismét csavart egyet a csuklóján. Bár a véres tigriskarom épp csak elkerülte D’Agostát, a fémtokja nagy erővel a halántékának csapódott. Éles fények cikáztak a szeme előtt, miközben megtántorodott, de a falnak támaszkodva sikerült elkerülnie, hogy elessen. Munck lerohant a lépcsőn, durván magával rángatva a kislányt. D’Agosta feje közben valamennyire kitisztult, felkapta a földről a pisztolyát, és utánuk iramodott.

Hallotta, hogy hirtelen az egész ház kezd felélénkülni. Amikor leért a lépcső aljába, látta, hogy Munck egyenesen átvág a hallon, és az utcára vezető két ajtó közül áthalad az elsőn. D’Agosta felemelte a pisztolyát, de nem tudta úgy célba venni a férfit, hogy a kislány ne legyen veszélyben.

Hirtelen egy alak – Constance – rontott ki a sötét szalonból magasba emelt tőrrel, halálos némasággal. Munck ekkor a második ajtót is elérte. Megragadta a kilincset, és már ki is nyitotta az ajtót, de Constance újból becsapta. D’Agosta az acél villanását látta, mire Munck azonnal hanyatt esett, egy csúnya vágással az arcán. De gyorsan összeszedte magát, Constance-ra vetődött, és megsebezte a nő tőrt tartó karját. Munck megint feltépte az ajtót, és kirontott a kislánnyal együtt a hideg decemberi estébe. Constance elszakadt ruhaujja alól ömlött a vér, de felkapta a földről a tőrt, és üldözőbe vette őket.

D’Agosta megpróbálta követni, de a küszöbre érve olyan erős szédülés fogta el, hogy meg kellett állnia. Eközben figyelte, ahogy a támadója beszáll egy konflisba, amely épp megállt a ház előtt. Egy kesztyűs kéz beljebb rántotta Munckot, aki még mindig erősen tartotta a kislányt. Aztán a ló már indult is, majd végigszáguldott az Ötödik sugárúton, végül eltűnt a sötét téli éjszakában.

D’Agosta látta, hogy Constance lerohan a lépcsőn, és a sarok felé iramodik, aztán térdre rogy a piszkos hóban. Dühében és fájdalmában éleset sikoltott, és kinyújtotta véres kezét az éjszakába, a gázlámpák fénye megcsillant a tőrön.

D’Agosta körül forogni kezdett a világ, és csak annyit érzett, hogy lerogy a járdára. Minden elsötétedett előtte, és végül alulmaradt az eszmélete megőrzéséért folytatott küzdelemben.

D’Agosta nem tudta, mennyi idő telt el, amíg magához tért, de nem lehetett sok. A szalon padlóján feküdt, és felnézett Constance-ra, aki eltorzult arccal, villámló ibolyakék szemekkel állt előtte. A kocsis dübörgő léptekkel érkezett, és rögtön felmérte a helyzetet.

– Ön megsebesült, milady! – kiáltott fel nyers, durva kiejtéssel.

– Murphy, gondoskodjon Féline-ről! – mondta Constance. – Odafent van. Aztán keresse meg Joe-t, és vigyázzon rá! Utasítsa a személyzet többi tagját is, hogy zárjanak be minden ajtót és ablakot! Lehet, hogy más támadók is vannak még a házban.

Újabb cselédek érkeztek, megrémülve a nagy kavarodástól, de Constance még mindig D’Agostára bámult. A tekintete szinte égetett, és ez a szörnyű pillantás teljesen elfeledtette D’Agostával a fejfájását és a saját helyzetét. Mondani akart valamit, el akarta magyarázni a szituációt, de nem bírt elég tisztán gondolkodni ahhoz, hogy ezt megtehesse. A fejét ért ütéstől kábán, ülő helyzetbe küzdötte fel magát.

Egy szobalány ellátta Constance-t, gyolcsvászonba tekerve sérült karját. A nő a másik kezével rögtön megragadta a tőrét, és D’Agostának szegezte.

– Mielőtt megölném, magyarázatot szeretnék kapni – szólalt meg halk, remegő hangon.

D’Agosta még mindig nem találta a megfelelő szavakat. Ahogy Constance közelebb hajolt hozzá, furcsa tárgyilagossággal azon tűnődött, vajon a nő átvágja-e a torkát. Mintha nagyon távolról lódobogást hallott volna. A zaj egyre hangosabb lett, végül pedig valaki dörömbölni kezdett az ajtón.

– Nyissák ki! – hangzott fel egy kiáltás.

Constance összerezzent, aztán kisétált a hallba, és ajtót nyitott. Pendergast állt ott, kifulladva, zihálva a fáradtságtól.

– Te itt…? – Constance csupán ennyit tudott mondani.

Pendergast elviharzott mellette. Amikor megpillantotta D’Agostát, rögtön odament hozzá, és letérdelt mellé.

– Magával vitte Binkyt? – kérdezte.

D’Agosta csak bólintani tudott.

Miközben Pendergast szemügyre vette a sérülését, hűvös hangon Constance-hoz szólt:

– Nekünk kettőnknek nem lett volna szabad találkoznunk ebben az univerzumban. Ám ha már így történt, akkor jobb lesz, ha mindent felfedek előtted, méghozzá minél hamarabb. Leng tud az időgépről. Azt is tudja, ki vagy valójában. Azzal is tisztában van, hogy a jövőből érkeztél, méghozzá azzal a céllal, hogy megöld. Mindent tud.

Constance rámeredt.

– Ez lehetetlen.

– Nagyon is lehetséges – felelte Pendergast. – Fel kell készülnünk a harcra. Nincs vesztegetni való időnk.

– Elrabolta Binkyt…

– Folyton egy lépéssel előtted járt. És előttem is. És hidd el, ez még csak a kezdet. Most nem engedheted meg magadnak azt a fényűzést, hogy átadd magad a dühödnek. A nővéred komoly veszélyben van. Muszáj most rögtön…

Újabb udvarias, tétova kopogtatás szakította félbe Pendergast szavait.

Mindnyájan a zaj felé fordultak.

– Úgy tűnik, egy küldemény érkezett, kegyelmes asszonyom – jelentette a komornyik, aki időközben visszanyerte a lelki nyugalmát, és kilesett a kukucskálónyíláson.

– Küldje el! – kiáltotta Constance.

– Ne! – szólt közbe Pendergast. Előhúzta a fegyverét, és az ajtó egyik oldalára húzódott. Biccentett a komornyiknak. – Nyissa ki!

Egy libériás küldönc állt az ajtó előtt, a kezében egy tetszetősen becsomagolt, szalaggal átkötött és fehér liliomokkal díszített dobozzal.

– Küldemény a kegyelmes asszonynak, Ironclaw hercegnője részére – közölte.

Constance a férfira meredt.

– Ez meg mi az ördög?

– Van hozzá egy levél is, hölgyem – mondta a küldönc, és nagyra kerekedett szemmel bámulta az odabent elé táruló jelenetet.

Constance kivette a kezéből a dobozt. A hóna alá dugta, és kikapta a férfi kezéből a borítékot. Feltépte, és előhúzott belőle egy fekete szegéllyel ellátott kártyát. Ahogy rámeredt, az arcából kiszaladt a vér. Aztán a földre ejtette a kártyát, és letépte a dobozról az aranyszínű csomagolópapírt, szanaszét szórva a virágokat. Egy kis mahagónitároló került elő. Constance levette a tetejét. D’Agosta valami fémeset látott megvillanni a dobozban. Constance belenyúlt, és előhúzott egy ezüstszínű urnát. Két kézzel fogva az arca elé emelte, és megnézte az oldalára vésett feliratot. Egy pillanatra minden mozdulatlanná dermedt, aztán az urna kicsúszott az ujjai közül, nagyot koppant a padlón, és odébb gurult, szürke hamvakat szórva szerteszét. Az urna megállt D’Agosta lábánál, a felirattal felfelé. Hunyorogva elolvasta, mi áll rajta. Még mindig homályos volt a látása, de az ezüstbe vésett szavakat tisztán ki lehetett venni:

Mary Greene

Meghalt 1880. december 26-án,

tizenkilenc éves korában.

Porból vétettünk,

porrá leszünk.

4. fejezet
1880. december 27., csütörtök

D’Agosta egy füles fotelben pihent, onnan figyelte a felkelő nap sugarainak hiábavaló erőlködését. A napfény nem tudott áthatolni a redőnyökön, amelyek félhomályba borították a szalont.

A támadást követő órákban a ház lakói szinte kővé dermedtek a sokktól. Féline-t, akinek Munck felszakította a bőrét, Pendergast látta el. Összevarrta a sebét, és adott neki egy antibiotikum-injekciót, amit a zsebében hozott át a huszonegyedik századból. Murphy, a kocsis levitte a gyermekek házitanítójának a holttestét az alagsorba, ahol titokban eltemették az újonnan lefektetett téglapadló alá. Joe-ra, Constance fivérére az emeleten felügyelt egy szobalány. A többi szolgáló visszavonult a szobájába, kivéve Gosnoldot, a komornyikot, aki ragaszkodott hozzá, hogy továbbra is ellássa a szolgálatát a szalonban.

Az urnát elvitték, a kiömlött hamvakat felseperték. A kísérőlevél azonban ott maradt, ahová Pendergast letette: a D’Agosta melletti kisasztalon. A nyomozó a hosszú éjszaka alatt képtelen volt rávenni magát, hogy elolvassa. Ahogy odakint az ég egyre inkább kezdett kivilágosodni, az asztal felé fordította sajgó fejét, és felemelte a levelet.

Drága Constance!

Őszinte részvétem tolmácsolásával nyújtom át Önnek a nővére hamvait. Ugyanakkor a köszönetemet is ki szeretném fejezni. A műtét tökéletesen sikerült.

A terve kezdettől fogva reménytelen volt. Azt sejtettem, hogy be akar húzni a csőbe, csak azt nem tudtam, hogy miképpen. Aztán, csodák csodája, a megfejtés kulcsát, mely által átláthattam az egész tervet, a Bellevue Kórházban kaptam meg…

Önnél van az elixír, én viszont Önt tartom fogva – jobban mondva a fiatalabbik énjét. Adja meg az elixír formuláját – a valódi és teljes formulát –, és akkor épségben visszakapja a kislányt. Ezzel közös ügyeink véget is érnek… egy kivételével. Ez az univerzum nem az Öné, úgyhogy ne ártsa bele magát az itteni dolgokba! Ez az én világom. Ön és a követői azonnal térjenek vissza a saját univerzumukba, hagyják el az enyémet! Egyébként számolniuk kell a következményekkel. Egyetértése jeléül helyezzen egy gyertyát egy kék lámpásba, és tegye a második emeleti, délkeletre néző hálószoba ablakába. Ezt követően majd felveszem Önnel a kapcsolatot, hogy további instrukciókat adjak. Ha negyvennyolc órán belül nem kapom meg ezt a jelet, akkor a fiatal Constance a nővére sorsára fog jutni.

A következő levélváltásunkig maradok őszinte híve,

dr. Enoch Leng

D’Agosta káromkodott egyet a bajsza alatt, aztán félretette a levelet.

A libériás futár távozását követően Constance valósággal fuldoklott dühében, és – D’Agosta ebben egészen biztos volt – az őrület szélén állt. Vad hisztériája a legnyugtalanítóbb dolog volt, amit valaha is látott. Pendergast némán ült, arca kifejezéstelen márványmaszkká vált. Csak hallgatta a nő átkozódásait és vádaskodásait anélkül, hogy reagált volna rájuk. Aztán felállt, kicserélte Féline kötéseit, ellenőrizte D’Agosta fejsérülését, és csendben felügyelte a gyilkosság helyszínének a feltakarítását. Abban valamennyien hallgatólagosan egyetértettek, hogy az ügybe semmiképp nem vonják be a hatóságokat. D’Agosta jól tudta, hogy ez kész katasztrófához vezetne.

Most mindhárman néma kőszoborként ültek a szalonban. A lelkükben a legkülönfélébb érzések – bánat, bűntudat, döbbenet – kavarogtak, miközben a redőnyök mögött egy új és bizonytalan nap virradt fel.

Miután kifulladt a dühös tiráda, Constance hirtelen elhallgatott, és azóta sem szólalt meg. Végül felállt, majd eltűnt az emeleten. Tíz perc múlva újra megjelent, egy ütött-kopott kis jegyzetfüzettel kezében.

A komornyikhoz fordult, aki még mindig a szalon bejáratánál várakozott.

– Gyújtson meg egy gyertyát egy kék lámpásban, és tegye a második emeleti legutolsó hálószoba ablakába!

– Máris, kegyelmes asszonyom. – Azzal Gosnold eltűnt, hogy eleget tegyen a kérésnek.

– Egy pillanat! – szólalt meg Pendergast, és Constance-hoz fordult. – Ebben van az elixír formulája?

– Azt hitted, te vagy az egyetlen, akinek a birtokában van? Megfeledkeztél arról, hogy én is jelen voltam a kidolgozásánál.

– Tehát szándékodban áll engedelmeskedni Leng utasításainak? Átadod neki az elixír formuláját, hogy végrehajthassa ördögi tervét?

– Nem számít, hogy nála lesz az elixír, mert nem fog elég sokáig élni ahhoz, hogy felhasználja. Erről majd én gondoskodom.

Pendergast fészkelődött a fotelben.

– Arra nem gondolsz, hogy Leng már előre sejti ezt a szándékodat?

Constance rámeredt.

– Az sem számít.

– Dehogynem számít. Leng mindent tud, és mindent előre lát. Beismered, vagy sem, ő valamennyiünknél agyafúrtabb. Ráadásul azt is tudja, hogy itt vagyok. Bármit is teszel vagy teszünk, ő fel lesz rá készülve.

– De arra nem lesz felkészülve – szólalt meg hirtelen a sötétségből egy szelíd hang –, amit majd én teszek.

A szalon hátsó ajtajában egy gyufa lángja villant fel, és megjelent egy alak. Miközben belépett, azzal foglalatoskodott, hogy meggyújtson egy ébenfa szipkába illesztett lazacrózsaszín Lorillard cigarettát. A fény egy sápadt arcot, sasorrot, magas, sima homlokot, vörös szakállt és felemás színű – mogyoróbarna és opálos kék – szempárt világított meg. Diogenes Pendergast volt az.

D’Agosta szinte kővé dermedt a döbbenettől. Senki nem szólalt meg. Diogenes Pendergast nem lehet itt – gondolta –, ebben a párhuzamos valóságban, 1880-ban… És lám, mégis itt volt.

Amikor továbbra sem szólalt meg senki, Diogenes levette a kabátját, és odadobta egy szék támlájára. Leült, és óvatosan letette a kalapját a közeli asztalra.

– Sajnálom, Frater. Roppant udvariatlan tőlem, hogy így betolakodom. Kopogtattam volna, de mivel nem akartam zavarni, jobbnak láttam, ha csak úgy bejövök. Csüggesztő ez a helyzet – folytatta olyan lágy hangon, mintha olvadt vaj csurranna mézre. – És igazad van, amikor azt mondod, hogy nagyra becsült felmenőnk mindenre fel lesz készülve, bármivel is próbálkoztok. De éppen ezért tekinthető ilyen szerencsésnek az én jelenlétem.

– Te meg hogy kerülsz ide? – kérdezte Pendergast feszült hangon.

A cigaretta vége vörösen felparázslott, ahogy Diogenes szívott egyet belőle, és a szalont szegfűszeg illata töltötte be.

– Mondjuk úgy, hogy a hátsó ajtó véletlenül nyitva maradt. Még a Riverside Drive-on, ahol az a faragatlan tudós használta az időgépedet abból a célból, hogy meggazdagodjon. Amely gépezet egyébként sajnálatos módon már nem működik.

Nem működik? A megjegyzésre – annak ellenére, hogy Diogenes a legnagyobb könnyedséggel ejtette el – rémület hasított D’Agostába.

Diogenes elhallgatott, megint szippantott egyet a cigarettából, és füstfelhőt eregetett.

– Meglehetősen barbár ez az elektromosság nélküli világ – jegyezte meg ugyanazzal az affektált akcentussal, amivel váratlan felbukkanása óta beszélt. – De legalább a tüdőrákot még nem fedezték fel.

– Ugyan miért jutna eszünkbe újból összeállni veled? – szólalt meg Constance olyan hideg hangon, amelytől a nitrogén is megfagyott volna.

– Drága Constance-om, hadd tegyek fel neked egy kérdést: mi az, amiben én a legjobb vagyok?

Constance habozás nélkül rávágta:

– A gyilkolás.

Diogenes összecsapta kesztyűs kezét.

– Pontosan! Meggyilkolom a reményeket, az álmokat, a szerelmet… de leginkább az embereket. – Elnyomta a félig elszívott cigarettát egy hamutartóban, mintha ezzel akarna nyomatékot adni a kijelentésének, aztán elővett egy újabb cigarettát, és belehelyezte a szipkába. – Most pedig – fordult Pendergasthoz – hozzád is lenne egy kérdésem: emlékszel, mit mondtam legutoljára, azon az éjszakán, amikor eltűntem a Florida Keys mocsaraiban?

Pendergast épp csak egy pillanatig habozott, mielőtt válaszolt volna:

– „Én magam lettem a halál.”

– Kitűnő. Pontosan ezt mondtam, szóról szóra. Nagy örömömre szolgál, hogy végre olyan helyzetbe kerültem, hogy szívességet tehetek azoknak, akiket szeretek. Egy egészen különleges szívességet. – Meggyújtott egy újabb gyufát. – Eljöttem, mint a Bosszú Angyala – mondta, odatartva a lángot az újabb cigaretta végéhez. Megrázta a gyufaszálat, és felnevetett. Halk és baljós kis kacaj volt, csak futólag csendült fel, mégis úgy tűnt, egy örökkévalóságig ott lebeg, aztán fokozatosan elhalt, míg végül ismét homály és csend borult a szalonra.

ELSŐ RÉSZ
SÖTÉTSÉG

5. fejezet
Napjainkban

Proctor csak lassan tért magához. Legelőször azt érezte meg, hogy vízszintes helyzetben fekszik, valami kemény betonpadlón. A második, amit megérzett, a fájdalom volt.

Nem mozdult. Az ösztönei és a kiképzés is megtanították arra, hogy ha ilyesfajta váratlan veszélyhelyzetben találja magát, nem szabad elárulni, hogy magához tért, míg a lehető legjobban fel nem mérte a környezetét.

A fájdalom eszközét használta, hogy megvizsgálja az állapotát. Óvatosan körbemozgatta a nyelvét a szájában. Vér és föld ízét érezte. Egyik fogából letört egy darabka, és úgy érezte, mintha az orra is el lenne törve.

Szemmel látható mozgás nélkül sorra megfeszítette a végtagjait, a könyökétől az ujjbegyekig, a csípőjétől a lábujjakig. Úgy tűnt, mindene működik, semmije sincs eltörve az orrán kívül, és talán az arca egyik oldalán a járomív.

Ezután nagyon lassan vett egy mély lélegzetet. Nincs légmelle.

Még ennél is lassabban kinyitotta az egyik szemét, majd a másikat. Annak ellenére, hogy vér száradt a szemhéjára, a szemével nem volt baj, a látása tökéletesen működött. A hallása úgyszintén.

Még tíz percig feküdt mozdulatlanul, miközben az érzékei teljesen visszanyerték éberségüket, és visszatértek az emlékek az utolsó pillanatokról, mielőtt elveszítette az eszméletét. Ferenc, az a rohadék… elkábította Proctort valamiféle érzéstelenítőszerrel vagy idegméreggel, miközben az időgép teljes erőre felpörgetve bekapcsolt, és a kapu nyitva állt.

Biztos volt benne, hogy Ferenc nincs a közelben, hanem használta a gépet. A helyiség néma volt, sőt, túlságosan is néma. Megperzselődött vezetékek és égett elektronikai eszközök kellemetlen bűze terjengett a levegőben.

Proctor erőt gyűjtött, aztán gyorsan áthengeredett. Ökölbe szorította a kezét, felhúzta a térdét, a fejét kissé elemelve a földtől, hogy kevésbé fájjon az orra és az arca. A hirtelen mozdulatok így is éles fájdalmat okoztak. Nem vett róla tudomást, csak gyorsan körbepillantott: Ferencnek se híre, se hamva.

Proctor most már biztosan tudta, hogy a férfi használta az időgépet. Óvatosan talpra állt, és ellenőrizte a pisztolyát. A munkaasztala mellől a szoba közepére húzott egy széket, és leült.

A gépre meredt. Csak egy füstölgő roncs maradt belőle.

Nem számított, hogy sikerült ideszállítani a gép minden alkatrészét az eredeti konfigurációban Savannah-ból a Riverside Drive-i ház alagsorába. Nem számított, hogy idehozta a tudóst, aki meg tudta javítani a gépet, és nemcsak meggyőzte, hogy elvégezze a munkát, de a szemét is rajta tartotta, amíg Pendergast D’Agosta barátjával átlépett az átjárón. Mindez nem számított, mert kudarcot vallott, és cserben hagyta a gazdáját. Engedte, hogy Ferenc, az a féreg túljárjon az eszén, eszméletlenné tegye, és használja a gépet.

És most az ő kudarca miatt Pendergast meg a többiek ott ragadtak egy másik világban, az 1880-as esztendőben.

Proctor az órájára pillantott. Órákon keresztül feküdt eszméletlenül. Ferenc vajon miért nem tért vissza? A gép a legmagasabb fokozatra volt állítva, sőt annál is feljebb. Talán valami feltartotta azt a görényt a kapu túloldalán. Lehet, hogy meg is halt. Akárhogy is, már nem tudnak visszatérni: az időgép túlmelegedett és felrobbant. Proctor csak annyit értett a szerkezethez, hogy tudta, hogyan működnek a kapcsolók az elülső panelen. Ferenc volt az egyetlen, aki a gép belsejének a működésével is tisztában volt; az egyetlen, aki meg tudta volna javítani.

Nem mintha ez most már lehetségesnek látszana.

Proctor üldögélt még egy percig, és a roncsra szegezve a tekintetét. Aztán felállt, hátra sem nézve odasétált az ajtóhoz, kinyitotta, és eltűnt a ház alagsorának félhomályos mélyén.