Borítószöveg

„Felejthetetlen és fájdalmasan szép történet a sírig tartó szerelemről. Még hosszú évekig velem marad.”

Lori Gottlieb, az Akarsz beszélni róla? szerzője.

Miután kiderül, hogy gyógyíthatatlan betegségben szenved, Marilyn és férje, Irvin D. Yalom, a neves pszichoterapeuta elhatározzák, hogy közösen írt naplóban vallanak a közelgő véggel vívott küzdelmükről. Szívbe markoló írásuk az elválás és veszteség fájdalmáról, az élettől való búcsúzás méltóságáról szól, és arról, hogyan lehet úgy élni és szeretni, hogy visszatekintve semmit ne kelljen megbánni.

„Egy gazdagon megélt közös élet után a Yalom házaspár bátran és együtt néz szembe az életből való távozás szorongató közelségével.” – SINGER MAGDOLNA

„Egy gazdagon megélt közös élet után a Yalom házaspár bátran és együtt néz szembe az életből való távozás szorongató közelségével. Egyiküknek a saját halálával kell megbékélnie, az itt maradónak pedig a veszteség fájdalmával, a hiánnyal kell megküzdenie. Mélyen megérintő példájukkal irányt mutatnak, inspirálnak, csökkentik halálszorongásunkat. Miközben magunk is farkasszemet nézünk az elmúlás misztériumával, meglepve tapasztaljuk, hogy az őszinte, merész vallomásokban maga az Élet izzik fel.”

SINGER MAGDOLNA író, gyásztanácsadó

„Irvin D. Yalom, a kiváló  pszichiáter több mint ötven éve kápráztatja el a világot az emberi lélekről szóló, megvilágító erejű, bölcs és humoros történeteivel. Most elképesztő őszinteséggel és bátorsággal osztja meg velünk élete legnehezebb tapasztalatát, a felesége halálát, aki kamaszkorától hűséges és állhatatos társa volt. Kettejük sírig tartó kapcsolatának végső dokumentumaként ez a közösen írt könyv megrendítő erővel ábrázolja a gyász stációit: a rémületet, fájdalmat, tagadást és a vonakodó elfogadást. De amit kapunk, az jóval több a kínzó veszteség megrázó elbeszélésénél. Felejthetetlen és fájdalmasan szép történet a sírig tartó szerelemről. Még hosszú évekig velem marad.”

LORI GOTTLIEB, az Akarsz beszélni róla? szerzője

Irvin D. Yalom Park Könyvkiadónál megjelent művei:

A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata

A magyar macska átka

Amikor Nietzsche sírt

A Schopenhauer-terápia

A Spinoza-probléma

A terápia ajándéka

Egzisztenciális pszichoterápia

Minden nappal közelebb (Ginny Elkinnel)

Szemben a nappal

Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek

Szólok a rendőrnek (Robert L. Brenttel)

Terápiás hazugságok

Úton önmagamhoz

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom – Marilyn Yalom: A Matter of Death and Life

Redwood Press, Stanford, Kalifornia, 2021

Fordította Orosz Ildikó

Copyright © 2021 by Irvin D. Yalom and Marilyn Yalom

A könyvben szereplő fotókat a Yalom család
szíves hozzájárulásával közöljük.

Hungarian translation © 2021 Orosz Ildikó

Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Gerhes Gábor

Borítógrafika © Rob Ehle

ISBN 978-963-355-734-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Polgár Anita

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A gyász az ár, amit meg kell fizetnünk azért,
hogy volt merszünk szeretni.

Előszó

A Johns Hopkins Egyetem posztgraduális képzésének elvégzése után mindketten akadémiai pályára léptünk – én pszichiáterrezidensként végeztem, Marilyn pedig francia–német összehasonlító irodalomtörténetből doktorált. Mindig első olvasói és szerkesztői voltunk egymásnak. Első könyvem egy csoportterápiáról szóló tankönyv volt, melynek eredményeként elnyertem a Rockefeller Alapítvány ösztöndíját, és így az olaszországi Bellagio Íróközpontban dolgozhattam következő kötetemen, a Szerelemhóhéron. Nem sokkal Olaszországba érkezésünk után Marilynt egy olyan könyv megírásának gondolata kezdte foglalkoztatni, amely a francia forradalmat nők visszaemlékezései alapján mutatná be – én is úgy gondoltam, hogy ez valóban kiváló és bőséges alapanyag lenne egy könyvhöz. A Rockefeller-ösztöndíjasoknak saját lakásukon felül még egy dolgozószoba is járt, én pedig arra biztattam Marilynt, kérdezzen rá az igazgatónál, nem kaphatna-e ő is saját dolgozószobát. Az igazgató szokatlannak találta a kérést, hogy egy ösztöndíjas házastársa is írni szeretne, ráadásul a főépület minden helyisége foglalt volt. Ám pár perc gondolkodás után felajánlott Marilynnek egy használaton kívüli faházat a közeli erdőben, öt perc sétára. Marilyn lelkesen vetette bele magát a munkába, és elkezdett dolgozni első könyvén, amely később a Compelled to Witness: Women’s Memoirs of the French Revolution (Kényszertanúság: női visszaemlékezések a francia forradalomról) címmel jelent meg.{1} Sosem volt boldogabb. Innentől kezdve alkotótársak lettünk: Marilyn négy gyermekünk nevelése, valamint főállású egyetemi oktatói és adminisztratív munkája mellett folyamatosan írta saját műveit is.

2019-ben Marilynnél rosszindulatú betegséget, myeloma multiplexet diagnosztizáltak. A plazmasejtek daganatos megbetegedéséről van szó (amikor a csontvelőben felszaporodnak az ellenanyag-termelő fehérvérsejtek). Kemoterápiás szerrel kezelték, amely azonban szélütéshez vezetett, ezért be kellett vinni a sürgősségire; négy napot töltött kórházban. Két héttel a hazaengedése után rövid sétát tettünk a házunktól egyutcányira lévő parkban, amikor Marilyn így szólt:

– Arra gondoltam, hogy írhatnánk egy könyvet közösen. Szeretném dokumentálni az előttünk álló nehéz napokat, hónapokat. Talán egy ilyen vállalkozás más pároknak is hasznos lehet, ha az egyik fél halálos betegséggel küzd.

Marilyn mindig előszeretettel javasolt különböző, írásra érdemes témákat mindkettőnk számára, ezért így válaszoltam:

– Drágám, ez remek ötlet, vágj bele! A közös projekt gondolata csábító ugyan, de már belekezdtem egy új novelláskötetbe.

– Nem, nem… Nem azon fogsz most dolgozni, hanem ezen a másikon, velem együtt! Te megírod a magad fejezeteit, én pedig az enyémeket, aztán felváltva egymás mellé tesszük a szövegeinket. Ez a mi közös könyvünk lesz, valami egészen új dolog. Amilyen még sosem volt, hiszen ebben nem egy, hanem két ember gondolatai bontakoznak ki – ráadásul egy olyan házaspáré, akik hatvanöt éve együtt vannak! Szerencsések vagyunk, mert megadatott nekünk, hogy együtt mehessünk végig a halálhoz vezető úton. Te jössz szépen a háromkerekű járókereteddel, én meg a saját lábamon, amivel legjobb esetben is tizenöt-húsz perc sétára vagyok hitelesítve.

Irv az 1980-ban megjelent Egzisztenciális pszichoterápia című könyvében azt írja: könnyebb szembenézni a halállal, ha kevés dolgot kell megbánnunk. Ha visszatekintek hosszú közös életünkre, nagyon kevés dolgot találok benne, amit sajnálnunk kellene. Ez a gondolat azonban nem csillapítja a testi kínokat, amelyeket most át kell élnünk, és nem csökkenti az egymástól való elválás miatti szorongást sem. Hogyan harcolhatunk a végső kétségbeesés ellen? Hogyan élhetünk a legutolsó pillanatig értelmes életet?

Most, amikor ezt a könyvet írjuk, olyan életkorban vagyunk, amikor kortársaink többsége már meghalt. Nap mint nap azzal a tudattal élünk, hogy időnk korlátozott, és egyre értékesebb. Írunk, hogy értelmet adjunk a létezésnek, még akkor is, ha a sors a fizikai hanyatlás sötét mélységeibe, végül pedig a halálba taszít. Ennek a könyvnek az elsődleges és legfontosabb célja, hogy segítsen átkalauzolni bennünket az élet végén.

Könyvünk nyilvánvalóan személyes tapasztalatokból született, ugyanakkor úgy gondoljuk, része lehet egy szélesebb körű társadalmi párbeszédnek az élet végi nehézségekről. Minden ember szeretne hozzáférni a lehető legjobb egészségügyi ellátáshoz, mindenki vágyik családja és barátai támogatására, és szeretne a lehető legkevesebb fájdalommal meghalni. Kivételezett egészségügyi és szociális helyzetünk ellenére mi sem vagyunk immunisak a halál közeledtével járó fájdalommal és félelemmel szemben. Ahogy mindenki más, mi is igyekszünk fenntartani az életminőségünket, és elviseljük azokat az orvosi beavatkozásokat, amelyektől esetleg nagyon rosszul leszünk. Mennyit vagyunk hajlandóak kibírni az életben maradásért? Hogyan tehetjük az utolsó időszakot leginkább fájdalommentessé? Miként lehet méltósággal távozni, és átadni ezt a világot a következő generációnak?

Mindketten tudjuk, hogy Marilyn szinte biztosan nem éli túl ezt a betegséget. Közösen írjuk ezt a naplót mindarról, ami előttünk áll, abban a reményben, hogy tapasztalataink és megfigyeléseink nem csupán a magunk, hanem olvasóink számára is fontosak lehetnek és segítséget jelenthetnek.

Irvin D. Yalom
Marilyn Yalom

Április

ELSŐ FEJEZET
Az élet apró doboza

Én, Irv, időről időre azon kapom magam, hogy megérintem a mellkasom bal felső részét. Egy hónapja már, hogy új tárgy került belém: egy ötször öt centiméteres fémdobozka. Egy sebész ültette be, akinek már nem emlékszem sem az arcára, sem a nevére. Minden a háziorvosomnál kezdődött, akit rosszabbodó egyensúlyzavarom miatt kerestem fel. A doktornő a vizsgálat legelején megmérte a pulzusomat, és döbbent arccal fordult felém.

– Azonnal be kell mennie a sürgősségi ambulanciára. Alig harminc a pulzusa!

Igyekeztem megnyugtatni:

– Hónapok óta alacsony, de nincs semmi panaszom.

A szavaim azonban hatástalannak bizonyultak. A doktornő minden további kivizsgálást megtagadott, és kicsikart belőlem egy ígéretet, hogy sürgősen felkeresem dr. W.-t, a belgyógyászomat.

Három hónappal korábban, az éves orvosi szűrővizsgálaton dr. W. már említést tett az alacsony pulzusomról és időnkénti szívritmuszavaromról; be is utalt a stanfordi Kardiológiai Klinikára. Holter-készüléket helyeztek fel rám, ami két héten át rögzítette a szívműködésemet. Kiderült, hogy tartósan alacsony pulzusom alkalmanként rohamszerű pitvarfibrillációval párosul. Dr. W. vérhígítót írt fel, hogy megakadályozza az esetleges agyi érelzáródást. A gyógyszer megóvott a szélütéstől, de újabb problémához vezetett: akkor már jó pár éve küzdöttem egyensúlyzavarral, és mivel a vérhígító fokozott vérzésveszélyt okoz, egy komolyabb esés ebben az állapotban akár végzetes kimenetelű is lehet.

Két órával a háziorvosommal folytatott konzultáció után már dr. W.-nél voltam, aki a vizsgálat során arra jutott, hogy a pulzusom tovább esett, ezért ismét felhelyeztek egy Holtert, hogy újabb két hétig rögzítsék a szívműködésemet.

Két héttel azután, hogy a kardiológián egy asszisztens levette rólam a készüléket, és elküldte a leletet az orvosnak, újabb baljós esemény történt, ezúttal Marilynnel. Éppen beszélgettünk egymással, amikor Marilyn hirtelen elhallgatott. Képtelen volt megszólalni. Az epizód öt percig tartott, aztán lassan visszanyerte a beszédképességét. Szinte biztos voltam benne, hogy szélütése volt. Marilynt két hónappal korábban diagnosztizálták myeloma multiplexszel, amire speciális gyógyszert kapott. Elképzelhető, hogy a szélütést ez a rendkívül erős kemoterápiás szer okozta, amit akkor már két hete szedett. Azonnal felhívtam Marilyn orvosát, aki szerencsére épp a közelben tartózkodott, és odasietett hozzánk. Gyors vizsgálat után mentőt hívott, amely bevitte a feleségemet a sürgősségi ambulanciára.

A következő néhány óra a sürgősségi várójában életünk legszörnyűbb élménye volt. Az ügyeletes orvosok agyi képalkotás segítségével igazolták, hogy Marilynnek valóban szélütése volt, amelyet egy vérrög miatti érelzáródás okozott. A vérrög feloldására azonnal megkezdték a szükséges gyógyszer adagolását. Erre a betegek egy nagyon kis százaléka túlérzékeny lehet. Sajnos kiderült, hogy Marilyn is ebbe a kis százalékba tartozik – kis híján meghalt a sürgősségin. Azután fokozatosan maradéktalanul felépült, és négy nap után hazaengedték a kórházból.

A szerencse azonban továbbra sem szegődött mellénk. Néhány órával azután, hogy hazahoztam Marilynt a kórházból, telefonált az orvosom, hogy a kardiológiai leleteim alapján muszáj sebészi úton pacemakert ültetni a mellkasomba. Közöltem vele, hogy Marilyn éppen most érkezett haza a kórházból, és teljesen lefoglal az ápolása. Megígértem neki, hogy a következő hét elejére kérek időpontot a sebésztől konzultációra.

– Nem, Irv, szó sem lehet róla – felelte dr. W. – Ez nem kívánságműsor. Azonnal, egy órán belül jelentkeznie kell a sebészeten sürgősségi műtétre. A kéthetes monitorozás alatt összesen 3291 alkalommal volt AV-blokkja,{2} ami időben összességében egy teljes napot és hat órát tesz ki.

– Mit jelent ez pontosan? – kérdeztem. A helyzet az, hogy utoljára hatvan évvel ezelőtt vettem részt szívélettani témájú egyetemi előadáson, és nem szoktam úgy tenni, mint aki naprakész orvosi kérdésekben.

– Azt jelenti, Irv, hogy az elmúlt két hétben több mint háromezer alkalommal nem jutott el a szívében az elektromos inger a bal pitvarban található természetes szívritmus-szabályozóból az alatta található kamrába. Ilyenkor kimarad egy szívverés, a kamrák összevissza reagálnak, hogy saját maguk összehúzódjanak. Életveszélyes állapotról van szó, ami azonnali beavatkozást igényel.

Rögvest bementem hát a sürgősségire, ahol egy kardiológus megvizsgált. Három órával később betoltak a műtőbe, és felhelyezték a pacemakert. Huszonnégy órával később már haza is engedtek.

Mostanra eltávolították a kötést, az életmentő kis fémdoboz itt van a mellkasomban, közvetlenül a bal kulcscsontom alatt. A parányi szerkezet percenként hetvenszer parancsot küld a szívemnek, hogy húzódjon össze, és a következő tizenkét évben ezt elektromos utántöltés nélkül megteszi! Soha nem láttam még ehhez hasonló kütyüt. Ellentétben a lemerülő elemlámpával, a tévénézésnél kellemetlenkedő távirányítóval vagy a lefagyott mobiltelefonos navigátorral, ez a parányi műszer a lehető legnagyobb rizikófaktorral dolgozik – ha elromlana, perceken belül meghalnék. Egyre csak ámulok, hogy milyen vékony cérnaszálon függ az életem.

Jelenleg ez tehát a helyzet: drága feleségem, Marilyn, a legfontosabb ember az életemben tizenöt éves korom óta, súlyos betegségben szenved; emellett saját életem is rendkívül törékeny.

Ennek ellenére, furcsa módon, nyugodt vagyok, majdhogynem derűs. Miért nem rettegek? – teszem fel magamnak időről időre a kérdést. Életem legnagyobb részében egészséges voltam, ugyanakkor valamilyen szinten mindig szorongtam a haláltól. Úgy gondolom, hogy saját személyes félelmem táplálta a halálszorongás témájában végzett kutatásaimat, az erről szóló írásaimat, valamint azt a visszatérő törekvésemet, hogy könnyítsek a halállal szembenézők félelmén. De hová tűnt most ez a rettegés? Ez tán a végső nyugalom, mely eljő, ha a halál immáron közel?

Ahogy múlnak a napok, megpróbáltatásaink egyre inkább háttérbe szorulnak. Marilynnel reggelente egymás mellett üldögélünk a hátsó udvaron. Csodáljuk a környező fákat, egymás kezét fogva idézzük fel közös életünk emlékeit. Sokszor beszélgetünk az utazásainkról: hét év Hawaii szigetén, ahol katonaorvosként szolgáltam, és egy pompás kailuai tengerparti házban laktunk. Aztán egyéves kutatói szabadság Londonban; majd fél év Oxford mellett; több hónap Párizsban és hosszabb tartózkodás a Seychelle-szigeteken, Balin, Franciaországban, Ausztriában és Olaszországban.

Élvezettel idézzük fel ezeket a különleges élményeket. Végül Marilyn megszorítja a kezemet, és így szól:

– Irv, én semmin nem változtatnék.

Teljes szívemből egyetértek.

Mindketten úgy érezzük, hogy az életet a maga teljességében megéltük. A haláltól félő pácienseim számára mindig az jelentette a leghatékonyabb vigaszt, ha elmondhatták magukról, hogy visszatekintve nincs mit megbánniuk. Mi Marilynnel úgy érezzük, hogy semmit nem csinálnánk másképpen – bátor és szép életet éltünk. Igyekeztünk nem elmenni a világ felfedezésének lehetőségei mellett; nem sok dolog maradt, amit még szeretnénk megtapasztalni.

Marilyn bemegy a házba lepihenni. A kemoterápia minden erejét elszívja, a nap nagy részét sokszor átalussza. Én hátradőlök a kanapén, és arra a számtalan páciensemre gondolok, akik az évek során bénító halálfélelmükkel felkerestek – meg azokra a filozófusokra is, akik egyenesen szembenéztek a halállal. Seneca kétezer évvel ezelőtt azt mondta: „A halálra sem állhat készen, aki csak most kezdett el élni. Arra kell törekednünk, hogy elég élet legyen mögöttünk.”{3} Nietzsche, a leghatásosabb aforizmák jegyzője szerint: „Biztonságosan élni veszélyes.” És egy másik Nietzsche-idézet is eszembe jut: „Sokan halnak meg túlontúl későn, és némelyek korán. (…) Halj meg idejében!”{4}

Halj meg idejében, hmm… ez a mondat most különösen érzékenyen érint. Maholnap nyolcvannyolc éves leszek, és Marilyn is már nyolcvanhét. Gyerekeink és unokáink szépen boldogulnak a saját életükben. Nekem állandó aggodalmam, hogy már mindent kiírtam magamból. Nemrég elkezdtem leépíteni a pszichiátriai praxisomat, a feleségem súlyos beteg.

„Halj meg idejében!” Nehéz ezt a felszólítást kiűzni a fejemből. Aztán eszembe jut egy másik Nietzsche-idézet: „Ami beteljesedett, minden érett – meg akar halni! (…) De minden éretlen élni akar (…) minden, ami szenved, élni akar, hogy megérjen, s vidám és vágyódó legyen – vágyódó távolabbi magasabb, derültebb dolgokra.”{5}

Nos, igen, ez is érzékenyen érint. Az „érettség” nagyon is ránk illő kifejezés. Pontosan ezt éljük meg mostanában Marilynnel: a beérettség állapotát.

A halállal kapcsolatos gondolataim kisgyerekkoromig nyúlnak vissza. Emlékszem, kamaszként mennyire felvillanyozott e. e. cummings verse Buffalo Billről, amit biciklizés közben gyakran fennhangon szavaltam:

Buffalo Bill

aki valaha ott

lovagolt vizezüstsima

ménen

s piffpaffpuffripszropsz verteszétazagyaggalambokat

Jesszus

de egy jóképű férfi volt

hát most már azt megnézném

hogy tetszik a szerelmetes fiukád

Miszter Halál{6}

Mindkét szülőm halálánál ott voltam, vagy legalábbis nagyon közel. Apám alig néhány méterre ült tőlem, amikor a feje hirtelen lehanyatlott, a szeme balra rándult, és úgy meredt rám. Alig egy hónapja fejeztem be az orvosegyetemet, kikaptam orvos sógorom fekete táskájából egy injekciós tűt, és adrenalint fecskendeztem a szívébe. De már késő volt: súlyos szélütés végzett vele.{7}

Tíz évvel később a nővéremmel meglátogattuk a kórházban anyánkat, aki combnyaktörést szenvedett. Ott ültünk mellette, beszélgettünk vele néhány órát, aztán elvitték a sebészetre. Nővéremmel közben rövid sétát tettünk odakint. Mire visszaértünk, anyánk ágyáról lehúzták a lepedőt. Csak a csupasz matrac maradt. Nem volt többé anyánk.

Szombat reggel fél kilenc. A napom eddig: hétkor keltem, szokás szerint ettem egy keveset, majd végigsétáltam a harminc méter hosszú kerti ösvényen az irodámig. Bekapcsoltam a számítógépemet, és megnéztem az e-mailjeimet. Az első így szólt:

A nevem M., iráni egyetemista vagyok. Sokáig pánikrohamokkal küzdöttem, aztán az orvosom mesélt az ön írásairól, és azt javasolta, hogy olvassam el az Egzisztenciális pszichoterápia című könyvét. Megtettem, és rengeteg olyan kérdésre választ kaptam, amelyek gyerekkorom óta foglalkoztatnak. Olvasás közben mindvégig ott éreztem magam mellett önt is. A félelmeimre, a kétségeimre még soha senki nem tudott ilyen válaszokat adni. Mindennap olvasgatom az írásait, és most már több hónapja nem volt pánikrohamom. Nagyon szerencsésnek tartom magam, hogy amikor az életem teljes kilátástalanságba fordult, rátaláltam önre. A könyvei reményt adnak. Nem tudom, hogyan köszönhetném meg.

Elfutja a szememet a könny. Hasonló levelekből szinte naponta kapok harminc-negyven darabot. Boldog vagyok, hogy ennyi embernek segíthettem. Mivel ez az üzenet hazánk „legfőbb ellenségétől”, Iránból érkezett, még erősebben hat rám. Úgy érzem, tagja lettem valamiféle, az emberiséget megkülönböztetés nélkül segítő nemzetközi ligának.

Ezt a választ küldöm az iráni egyetemistának:

Nagyon örülök, hogy a könyveimet fontosnak és hasznosnak találta. Reménykedjünk, hogy egy nap országaink is észhez térnek, hogy visszatér a kölcsönös megértés és szimpátia.

Szívélyes üdvözlettel:

Irv Yalom

Mindig meghatnak a rajongói levelek, bár olyan sokat kapok, hogy néha összecsapnak a fejem felett a hullámok. Igyekszem mindegyikre egyesével válaszolni, mindenkit név szerint megszólítani, hogy látszódjon: tényleg elolvastam az üzenetüket. Egy „rajongók” feliratú mappába gyűjtöm ezeket az e-maileket. Néhány évvel ezelőtt hoztam létre, ma már több ezer levelet tartalmaz. Az iráni üzenetet csillaggal jelölöm meg – terveim szerint ha valamikor majd nagyon rossz kedvem lesz, és hiányzik a megerősítés, ezeket a csillagozott leveleket fogom újraolvasni.

Már délelőtt tíz óra van, kilépek az irodámból. A bejárati ajtóból rálátni a hálószobaablakunkra. Felpillantok, látom, hogy Marilyn már felkelt, elhúzta a függönyöket. Nagyon gyenge a három napja kapott kemoterápiás injekciótól, úgyhogy visszasietek a házhoz, hogy reggelit készítsek neki. Ő azonban már ivott egy kevés almalevet, és semmi máshoz nincs étvágya. A nappaliban fekszik a kanapén, a kerti tölgyeket nézi.

Szokás szerint megkérdezem, hogy érzi magát.

Szokás szerint őszintén felel:

– Borzalmasan. El sem tudom mondani. Minden olyan távoli… szörnyen érzem magam a testemben. Ha te nem lennél, biztosan nem csinálnám ezt tovább… Nem akarok így élni. Ne haragudj, hogy állandóan ezt ismételgetem. Tudom, hogy mindig ezt mondom.

Jó néhány hete naponta hallom tőle ezeket a mondatokat. Elkeseredettnek és tehetetlennek érzem magam. Semmi nem fáj jobban, mint az ő szenvedése. Minden héten megkapja az infúziós kemoterápiás kezelést, amelytől hányingere van, fáj a feje és rettenetesen gyenge. Úgy érzi, teljesen elveszítette a kapcsolatot a saját testével, és úgy általában mindennel és mindenkivel. A kemoterápiával kezelt betegek gyakran nevezik „kemós agynak” ezt a nehezen leírható állapotot. Biztatom Marilynt, hogy legalább harminc métert sétáljon el a postaládáig, de ahogy máskor, ezúttal sem járok sikerrel. Fogom a kezét, próbálom tartani benne a lelket.

Ma, amikor ismét kifejezésre juttatja, hogy nem akar így tovább élni, a megszokottól eltérően válaszolok.

– Marilyn, sokszor beszéltünk már arról, hogy a kaliforniai törvények engedélyezik az orvosi segítséget azoknak a gyógyíthatatlan, végstádiumú betegeknek, akik szeretnének véget vetni az életüknek. Emlékszel, hogy a barátunk, Alexandra is így tett? Az elmúlt néhány hónapban számtalanszor mondtad, hogy csak miattam élsz már, mert aggódsz, mi lesz velem nélküled. Sokat gondolkodtam ezen. Múlt éjjel órákon át nem tudtam aludni, ezen rágódtam. Jól figyelj arra, amit most mondok. Tudd meg: képes leszek túlélni a halálodat. Igaz, talán már nincs sok hátra nekem sem, tekintve a kis fémdobozt a mellkasomban. Az egészen bizonyos, hogy mindennap rettentően hiányozni fogsz… de megígérem, hogy nem fogom elhagyni magam. Már nem félek a haláltól… nem úgy, mint régen.

Emlékszel, hogyan éreztem magam a térdműtétem után, amikor szélütésem volt? – folytatom a beszélgetést. – Végleg felborult az egyensúly-érzékelésem, kiderült, hogy életem végéig bottal vagy járókerettel kell járnom. Emlékszel, mennyire kiborultam? Annyira, hogy visszamentem terápiába. Tudd meg, hogy ennek vége. Sokkal nyugodtabb vagyok, nem kínoznak ilyen gondolatok, sőt, ami azt illeti, kitűnően alszom. Szeretném tehát még egyszer kimondani: túl fogom élni a halálodat. És nem bírom elviselni azt a gondolatot, hogy ilyen szörnyű kínok közt élj, kizárólag miattam.

Marilyn mélyen a szemembe néz. Ezúttal elérnek hozzá, és megérintik a szavaim. Egymás mellett, kéz a kézben ülünk már nagyon hosszú ideje. Megint egy Nietzsche-gondolat jut eszembe: „Az öngyilkosság gondolata erős vigasz: nem egy rossz éjen jól átsegíti az embert.”{8} De nem mondom ki hangosan.

Marilyn kis időre lehunyja a szemét, aztán bólint:

– Köszönöm, hogy elmondtad. Ezt eddig még sosem fogalmaztad meg így. Óriási megkönnyebbülés ez nekem… Tudom, hogy az elmúlt időszak neked is szörnyű volt. Mindent egyedül kell intézned: a bevásárlást, a főzést; orvosokhoz és klinikákra hurcolsz, órákat vársz rám, öltöztetsz, hívogatod a barátaimat. Tudom, hogy fárasztó vagyok. Mégis úgy tűnik, hogy jól érzed magad. Kiegyensúlyozott vagy és eltökélt. Sokszor mondtad már, hogy ha tehetnéd, átvennéd tőlem a betegségemet. Tudom, hogy komolyan gondolod. Mindig olyan szeretettel vigyáztál rám – de mostanában valahogy megváltoztál.

– Milyen értelemben?

– Nem tudom, nehéz megfogalmazni. Valahogy olyan nyugodt lettél. Mondhatni, megbékéltél. Vajon miért? Hogy csinálod?

– Ez nekem is nagy kérdés. Magam sem tudom a választ. Azt gyanítom, valami olyasmi lehet ez, aminek nincs köze az irántad érzett szerelmemnek. Tudod, hogy azóta szeretlek, amióta kamaszkorunkban megláttalak. De ez most valami új.

– Mesélj! – Marilyn felül, és figyelmesen rám néz.

– Azt hiszem, ezzel van összefüggésben – mondom, és megpaskolom a fémdobozkát a mellkasomban.

– Mármint a szíveddel? Mi köze annak a megbékéléshez?

– Ez az apró doboz, amit gyakran akaratlanul is megérintek, folyamatosan arra emlékeztet, hogy valószínűleg a szívem fog elvinni, méghozzá gyorsan és váratlanul. Tehát jó eséllyel nem úgy halok meg, mint John és mások, demensen, az öregek elfekvőjében.

Marilyn bólint, megért. John közeli barátunk volt, súlyos demenciában szenvedett, nemrég hunyt el egy közeli otthonban. Amikor legutóbb meglátogattam, már nem ismert meg, sem engem, sem mást. Csak állt és rikoltozott, órákon át. Képtelen vagyok kitörölni ezt a képet a fejemből – számomra egy ilyen halál maga a valósággá vált rémálom.

– Most, hogy ez itt van a mellkasomban – simogatom meg a dobozkámat –, azt hiszem, gyorsan halok meg, úgy, mint az apám.

Május

MÁSODIK FEJEZET
Rokkant lét

Én, Marilyn, mindennap a nagyszoba kanapéján fekszem, és a padlótól a mennyezetig érő ablakokon át a kertünkben álló tölgyeket meg örökzöldeket csodálom. Tavasz van, nézem, ahogy a fejedelmi fehér tölgyfa ágain megjelennek a friss zöld hajtások. Ma megfigyeltem egy baglyot, amelyik a házunk és Irv irodája közt félúton, a lucfenyő ágain gubbasztott. Kis részben rálátok a zöldségágyásra is, amelybe fiunk, Reid ültetett paradicsomot, zöldbabot, uborkát és tököt. Reid azt mondja, gondoljak arra, hogy nyárra, amikor már remélhetőleg „jobban leszek”, beérnek a zöldségek, és szüretelhetünk.

Az elmúlt hónapokban – mióta kiderült, hogy myeloma multiplexem van, és erős gyógyszereket szedek, majd kórházba kerültem a szélütés miatt – rettentően elkeseredtem. A heti kemoterápiás kezelést minden alkalommal több napig tartó hányinger és egyéb fizikai szenvedés követi, amelynek részleteitől megkímélném az olvasót. Folyamatosan holtfáradt vagyok – és mintha vattával tekerték volna körbe az agyamat, valamiféle sűrű ködfátyol húzódik köztem és a világ között.

Több barátnőm küzdött mellrákkal, de csak most értettem meg, legalábbis részben, hogy min mehettek keresztül. A műtét, a kemoterápia, a sugárkezelés, a támogatói csoportokba járás a mindennapi életük részévé vált. Huszonöt évvel ezelőtt, amikor a History of the Breast (A mell kultúrtörténete) című könyvemet írtam, a mellrákot még gyógyíthatatlan, végzetes kórként tartották számon. Ma már „krónikus” betegségként tekintenek rá, amely kezelhető és visszaszorítható. Irigylem mellrákos betegtársaimat, mert náluk a daganat visszahúzódása után abba lehet hagyni a kemoterápiát. A myeloma multiplex azonban többnyire folyamatos fenntartó kezelést igényel, előrehaladottabb állapotban, mint az én esetemben, heti rendszerességgel. Újra és újra felteszem magamnak a kérdést: Megéri ez az egész?

Nyolcvanhét éves vagyok. Elég szép kor ahhoz, hogy az ember meghalhasson. Ha végignézem a San Francisco Chronicle meg a The New York Times gyászjelentéseit, a legtöbben a nyolcvanas éveikben vagy annál korábban halnak meg. Az Egyesült Államokban az átlagos halálozási kor hetvenkilenc év. Még Japánban is, ahol a világon a legmagasabb a születéskor várható élettartam, a nőknél ez 87,32 év. Boldog és hosszú életem után, amelyet Irv mellett, jobbára egészségben töltöttem el, miért akarnék most ezzel az állandó szenvedéssel és keserűséggel tovább élni?

A legegyszerűbb válasz a kérdésre az, hogy meghalni nem olyan könnyű. Ha visszautasítom a kezelést, akkor a myeloma multiplex következtében inkább előbb, mint utóbb, fájdalmak között halok meg. Ugyanakkor Kaliforniában legális az orvos-asszisztált öngyilkosság, tehát a véghez közel kérhetek segítséget egy orvostól.

A kérdésre azonban, hogy miért éljek tovább, van egy bonyolultabb válasz is. Az állandó testi gyötrelem közepette egyre inkább belátom, hogy az életem milyen szorosan összefügg mások életével. Nem pusztán a férjemről és a gyerekeinkről beszélek, hanem a rengeteg barátról is, akik folyamatos támogatásukról biztosítanak ebben a nehéz időszakban. A barátaink elhalmoznak biztató üzenetekkel, ennivalót, virágokat és más növényeket hoznak. Egy régi barátnőm még az egyetemről finom, puha köntöst küldött ajándékba, egy másik pedig gyapjúsálat kötött nekem. Újra és újra ráeszmélek, mennyire szerencsés vagyok, hogy szerető családom mellett ilyen fantasztikus barátaim vannak. Végül rájöttem arra, hogy az ember nem csupán saját magáért él, hanem másokért is. Ez a megállapítás talán evidensnek tűnhet, én azonban csak most értettem meg teljes mélységében.

Miután felvettek a stanfordi Nőtudományok Kutatóintézetébe (amelyet 1976 és 1987 között én igazgattam), kialakítottam egy női tudósokból és támogatókból álló kapcsolati hálót, melynek tagjai közül többekkel szoros barátságba kerültem. Tizenöt éven át, 2004-től 2019-ig irodalmi szalont vezettem Palo Altó-i otthonunkban, és lakást biztosítottam San Franciscóban az öböl vonzáskörzetébe tartozó nőírók számára, ami szintén jelentősen hozzájárult baráti köröm bővüléséhez. Végül pedig, francia szakos egyetemi tanárként, igyekeztem minél több időt tölteni Franciaországban és más európai városokban. Igen, irigylésre méltó helyzetben voltam, hogy ennyi lehetőségem nyílt barátokat szerezni. Vigasztaló a tudat, hogy az életem és halálom sok ember számára jelent valamit a világban, Franciaországtól Cambridge-en és New Yorkon át Dallasig; Hawaiitól Görögországon és Svájcon át Kaliforniáig.

Szerencsénkre mind a négy gyermekünk – Eve, Reid, Victor és Ben is – Kaliforniában él, hárman a San Francisco-öböl térségében, egyikük pedig San Diegóban. Ezekben a hónapokban aktívan jelen vannak az életünkben, egész napokat és éjszakákat töltenek a szülői házban, főznek és igyekeznek minket jókedvre deríteni. Orvos lányunk, Eve hozott nekem orvosi marihuánás gumicukrot is, amelyből minden vacsora előtt megeszek egy felet, hogy csökkenjen a hányingerem, és legyen étvágyam. Ez jobban bevált, mint a többi orvosság, ráadásul nincs észlelhető mellékhatása.

Lányunokánk, Lenore, aki egyébként Japánban él, idén nálunk lakik, mert egy szilícium-völgyi biotechnológiai startupnál kezdett dolgozni. Kezdetben még tudtam segíteni neki alkalmazkodni az amerikai élethez – most azonban már ő vigyáz rám. Segít nekünk a számítógéppel és tévével kapcsolatos nehézségeinkben, és csodás japán ételekkel színesíti az itthoni menüt. Szörnyen fog hiányozni, amikor néhány hónap múlva elköltözik, hogy megkezdje másoddiplomás tanulmányait a Northwestern Egyetemen.

Leginkább persze Irv az, aki életben tart. Csodálatos ápoló: szeretetteljes, türelmes, megértő, és odaadóan hallgatja a panaszkodásomat. Én öt hónapja nem vezetek autót, és azt leszámítva, amikor itt van valamelyik gyerek, Irv feladata a mindennapos bevásárlás és főzés. Elfuvaroz a vizsgálatokra meg a kezelésekre, végig mellettem van, amíg az infúzió több órán keresztül lecsöpög. Este kitalálja, mit nézzünk meg a tévében, és olyan filmeket is szívesen vesz, amelyek nem tartoznak a fő érdeklődési körébe. Nem azért írom le mindezt, hogy neki hízelegjek vagy szentként állítsam be az olvasók előtt. Ez a puszta igazság.

Gyakran szembeállítom szerencsés helyzetemet azon betegekével, akik mellett nem áll ott egy szerető társ vagy barát, akiknek egyedül kell végigcsinálniuk a kezeléseket. A minap a Stanford infúziós központjában ültem, vártam, hogy megkapjam a következő kemót. Mellettem egy nő elmesélte, hogy nincs senkije, de támaszra lelt keresztény hitében. Egyedül csinálja végig a kezeléseket, de minden alkalommal érzi maga mellett Isten jelenlétét. Én nem vagyok hívő, de nagyon örültem, hogy számára ez megnyugvást jelent. Hasonlóképpen felvillanyoz, amikor hívő barátaim elmondják, hogy imádkoznak értem. A bahái vallású Vida például mindennap elmond értem egy imát, úgyhogy ha van Isten, akkor biztosan meghallotta már buzgó fohászait. De más barátaim is, akik katolikus, protestáns, zsidó vagy muszlim vallásúak, megírták, hogy imáikba foglalnak. Író barátom, Gail Sheehy levelét megkönnyeztem. Azt írta: „Imádkozom érted, és remélem, Isten a tenyerébe vesz. Elég parányi vagy, hogy jól elférj ott.”

Irv és én, akik kulturális értelemben zsidó gyökerekkel rendelkezünk, nem hiszünk a halált túlélő tudatban. Mégis, az Ószövetség szavai a fülemben csengenek: „Még ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek a gonosztól.”{9} És emellett más gondolatok is eszembe jutnak, amelyeket régebben az eszembe véstem vallásos és nem vallásos forrásokból:

„Halál! hol a te fullánkod?”{10}

„Eljő az is, a legrosszabb – halál.”{11}

Azután pedig ott van még Emily Dickinson szerelmes verse, a „Nyüzsgés a ház körül” (1108):

A kisöpört Szívek –

Félretett Szeretet

Mit használni csak azután

Örökidőben lehet –{12}

Ezek az ismert irodalmi sorok mind új értelmet nyernek jelen élethelyzetemben, a kanapén elmélkedve. Biztosan nem követhetem Dylan Thomast, aki azt tanácsolja: „Dúlj-fúlj, ha megszakad a napvilág”{13} – bennem ennyi életerő már nem maradt. Sokkal inkább tudok kapcsolódni azokhoz a prózai sírfeliratokhoz, amelyeket Reid fiammal találtunk, amikor a 2008-ban megjelent, The American Resting Place (Az amerikai nyughely) című könyvünkhöz gyűjtöttünk és fényképeztünk síremlékeket. Az egyik szövege élénken megmaradt bennem: „Nem hal meg az, ki az itt maradó szívekben tovább él.” Tovább élni az itt maradó szívekben – vagy, ahogy Irv szokta mondani: „tovagyűrűzni” mások életében a személyes ismeretség vagy írásaink által – ez vonzó lehetőség számomra is. Mint ahogyan az is, hogy megfogadjam Szent Pál tanácsát: „ha egész hitem van is, úgyannyira, hogy hegyeket mozdíthatok ki helyökről, szeretet pedig nincsen én bennem, semmi vagyok”.{14}

Pál gondolatait a felebaráti szeretet primátusáról újra és újra érdemes felidézni, hiszen arra emlékeztet, hogy az embertársainkkal szembeni jóindulat, törődés, a mások szenvedésével való együttérzés minden erények legnemesebbje. (A bennem élő feminista ugyanakkor mindig felhorgad azon, amit szintén Szent Pál írt a nőkről: „hallgassanak a gyülekezetekben, mert nincsen megengedve nékik, hogy szóljanak”, „hogyha pedig tanulni akarnak valamit, kérdezzék meg otthon az ő férjüket; mert éktelen dolog asszonynak szólni a gyülekezetben”.{15} Magamban kuncogva olvasom ezt, miközben eszembe jutnak Jane Shaw lelkésznő kiváló prédikációi a Stanford-kápolnában.)

Henry James szellemes aforizmában foglalta össze Szent Pál szavait a felebaráti szeretetről: „Három dolog fontos az emberi életben. Az első: a szeretet. A második: a szeretet. A harmadik pedig: a szeretet.”

Remélem, képes leszek megmaradni ebben a szellemben aktuális állapotom minden gyötrelme ellenére.

Sok nőt ismerek, akik bátran szembenéztek saját vagy házastársuk halálával. 1954 februárjában, amikor hazatértem a Wellesley Egyetemről Washingtonba apám temetésére, gyászoló anyám első szavai ezek voltak hozzám:

– Bátornak kell lenned.

Anyám szeretete mindig példaértékű volt számomra, hiszen, ahogy fenti szavaiból is látszik, még akkor is a lányai miatt aggódott, amikor épp a férjét temette huszonhét év házasság után. Apámat szívroham vitte el alig ötvennégy évesen, egy floridai mélytengeri halászat alkalmával.

Anyám jó pár évvel később ismét férjhez ment. Végül összesen négyszer házasodott, és négy férjét temette el! Még megérte, hogy láthassa az unokáit, és a dédunokái közül is néhányat. Egy idő után Kaliforniába költözött, hogy közelebb legyen hozzánk, végül békésen hunyta le a szemét kilencvenkét és fél éves korában. Mindig azt hittem, hogy én is ennyi idősen fogok meghalni – de most már tudom, hogy nem érem meg a kilencvenet.

Susan Bellnek, közeli barátnőmnek ez majdnem sikerült. Susan nemegyszer siklott ki a halál markából: 1939-ben a német megszállás elől menekült el Csehszlovákiából. Londonban csatlakozott az anyjához, hátrahagyva apját, aki a theresienstadti koncentrációs táborba került. Susan és a szülei kikeresztelkedett evangélikusok voltak, de a nácik négy zsidó nagyszülője miatt Susant is halállal fenyegették, apját pedig meg is ölték.

Susantól néhány héttel a halála előtt nagyon értékes ajándékot kaptam: az Angliából származó, 19. századi ezüst teáskannáját. Sokszor tartott minket ébren az a tea, amit ebből a kannából ittunk évekkel korábban, amikor 1990-ben együtt dolgoztunk a Revealing Lives (Beszédes életek) című könyvünkön. Ebben a kötetben életrajzokat, memoárokat és gendertémákat érintő cikkeket szerkesztettünk egybe. Susan a nőtörténet-tudomány egyik úttörőjének számított, és haláláig a stanfordi Clayman Intézet kutatója volt. Váratlanul hunyt el 2015 júliusában az otthona úszómedencéjében, nyolcvankilenc és fél éves korában.

Talán mindenki másnál fontosabb példakép számomra Diane Middlebrook, akinek a méltóságát és tartását én is követni szeretném az előttem álló hónapokban. Diane az angol irodalom professzora volt a Stanfordon, aki egyebek mellett Anne Sexton, Sylvia Plath és Ted Hughes kiváló monográfusaként szerzett hírnevet magának. Diane-nel több mint huszonöt év barátság fűzött minket egymáshoz egészen 2007-ig, amikor jóval idő előtt daganatos betegségben elhunyt. Amikor nem sokkal a halála előtt utoljára meglátogattuk Irvvel a kórházban, elképesztő méltósággal fogadott bennünket, elmondta, mennyire szeret, és búcsúzóul mindkettőnket megcsókolt. Észrevettem, milyen tisztelettel beszél a nővérekkel, akik a szobájában jöttek-mentek. Diane alig hatvannyolc éves volt, amikor itt hagyott bennünket.

Még egy ember van, akinek a halála nagyon erősen hatott rám: a neves francia tudós, René Girard az 1950-es évek végén, az 1960-as évek elején doktori disszertációm témavezetője volt a Johns Hopkins Egyetemen, de akkoriban még nem kerültünk annyira közel egymáshoz. Évtizedekkel később ő is a Stanfordra jött, ezután lettünk közvetlen kollégák és jóbarátok. Feleségével, Marthával is rendszeresen összejártunk, a barátságunk egészen 2015-ig, René haláláig tartott.

Kapcsolatunk különös módon René utolsó éveiben vált szorosabbá, amikor ő, több egymást követő szélütés folyományaként, már nem tudott beszélni. Nem szóltunk, csak ültem mellette némán, fogtam a kezét, és a szemébe néztem. Mindig nagyon örült a házi baracklekvárnak, ami vittem neki.

Amikor utoljára meglátogattam, az ablaka előtt elszaladt egy nyúl, mire René váratlanul felkiáltott: „Un lapin!” Az agykárosodása ellenére, amely blokkolta a beszédképességét, valahogy hirtelen feltörtek belőle ezek a szavak. Amikor pár hónappal ezelőtt nekem volt szélütésem, és néhány percig képtelen voltam megszólalni, azonnal René jutott eszembe. Elképesztően furcsa érzés volt, hogy a fejemben ott vannak a gondolatok, de képtelen vagyok szavakká formálni őket.

Rettenő boldog vagyok, hogy maradéktalanul visszanyertem a beszédképességemet. Amióta az eszemet tudom, mindig nagy örömöt jelentett számomra az emberi szó. Négy-öt éves lehettem, amikor anyám szép beszéd különórákra járatott, ahol pukedlivel köszöntöttük tanárnőnket, Miss Bettyt, majd verseket szavaltunk gyerektársainkból és büszke szüleinkből álló kicsiny közönségünknek. Ezután egész életemben szerettem nyilvánosan is megszólalni, előadni – és persze személyesen beszélgetni.

Ma már fárasztanak a hosszú beszélgetések. Idelátogató barátaimmal fél órában maximalizálom a csevegést. Még a hosszú telefonálás is kimerít.

Amikor állapotom kétségbeeséssel tölt el, megpróbálom felidézni, mi mindenért lehetek továbbra is hálás. Még tudok beszélni, olvasni, válaszolni az e-mailjeimre. Szerető emberek körében, kényelmes és szép házban élek. Van rá némi esély, hogy a kemoterápiás kezelések dózisát és gyakoriságát idővel csökkenteni lehet, és ismét a normálishoz közelítő életet élhetek – bár jelen pillanatban nem hiszem, hogy ez valaha megtörténik. Igyekszem olyan életmódra korlátozni magamat, ami megfelel rokkant – vagy ahogy régen udvariasan mondták, „lábadozó” – státuszomnak.

Május

HARMADIK FEJEZET
A mulandóság tudata

Az utóbbi néhány évben hárman haltak meg a legközelebbi barátaim közül: Herb Kotz, Larry Zaroff és Oscar Dodek. Gimnázium óta ismertük egymást, egyetemre is együtt jártunk. Elsőéves medikusként anatómiagyakorlaton együtt boncoltunk holttesteket, és azután egész életünkben közeli barátságban maradtunk. Ma már egyikük sem él, én vagyok közös emlékeink utolsó és egyedüli hordozója. Több mint hatvan évvel ezelőtti orvosegyetemi kalandjainkat ma is élesen látom magam előtt. Olyannyira, hogy néha az a furcsa érzésem támad, ha valaki kinyitná a megfelelő ajtót, és bekukkantana, jól látná, ahogy mi négyen csodával határos módon ma is ott állunk hús-vér valónkban, és egymást ugratva preparáljuk az inakat és artériákat. Hallani lehetne, ahogy Larry barátom, aki utóbb a sebészeti pályát választotta, trehány munkámat látva közli: a sebészvilág múlhatatlan hálát érez, amiért a pszichiátriát választom hivatásomul.

Kórbonctangyakorlataink egyik szörnyűséges pillanata különösen mélyen beleégett az emlékezetembe. Aznapi holttestünk agyának eltávolítását és preparálását kellett volna megkezdenünk. Ahogy felemeltük a testet borító fekete fóliát, látjuk ám, hogy halottunk egyik szemgödrében jól megtermett csótány csücsül. Undorodva hőköltünk hátra. Engem különösen érzékenyen érintett a dolog, hiszen gyerekkoromtól rettegtem ezektől a fertelmes ízeltlábúaktól, amelyek rendszeresen ott szaladgáltak apám vegyesboltjában és a bolt feletti lakásunkban.

Gyorsan visszahajtottuk a fekete ponyvát. Sikerült meggyőznöm társaimat, hogy aznapra hagyjuk a kórbonctant, játsszunk inkább néhány parti bridzset. Gyakran bridzseltünk négyesben az ebédszünetben, és a következő néhány hétben a kórbonctangyakorlatok idejét is kártyázással ütöttük el. Kétségkívül sokat fejlődtem ez idő alatt, ugyanakkor szégyenkezve kell megvallanom, hogy én, aki egész életemet az emberi elme tanulmányozásának szenteltem, az agy preparálásáról mindvégig hiányoztam!

Nagyon felzaklat a tudat, hogy ezek az eleven, tapintható, érzelemdús események ma már kizárólag az én elmémben léteznek. Persze, persze, ez nyilvánvaló, mindenki tudja. Számomra azonban soha nem volt ennyire átütő, sosem fogtam fel ilyen mélységében, hogy én vagyok az egyetlen ember, aki ajtót nyithat arra a valóságra, amelyben még léteznek ezek a jelenetek. Nincs sem ajtó, sem szoba, sem boncolás – az elmúlt világ már csupán agyam sistergő idegsejtjeiben létezik. Ha én, az egyedüli, aki még életben van négyünk közül, meghalok, mindez elenyészik, az emlékek örökre eltűnnek. Ha teljesen átadom magam ennek a gondolatnak, érzem, hogy a lábam alól kicsúszik a talaj.

De várjunk csak! Ahogy újra, alaposabban megvizsgálom bridzspartijaink emlékképeit az üres előadóterem mögötti helyiségben, hirtelen ráeszmélek, hogy valami nem stimmel. Ne feledjük, mindez hatvanöt évvel ezelőtt történt! Aki valaha próbálkozott már memoárírással, az tudhatja, hogy az emlékezet milyen csalóka és illékony holmi. Ebben a pillanatban rádöbbenek, hogy az egyik bridzsjátékosunk, Larry Zaroff annyira elkötelezett volt, olyan elszántan készült sebésznek, hogy a világ minden kincséért sem hagyott volna ki egy kórbonctangyakorlatot egy kártyapartiért. Erősen behunyom a szemem, közelebbről megvizsgálom az emléket, és ráeszmélek, hogy csak Herb, Oscar és én kártyáztunk együtt. Negyedikként valóban ott volt Larry – csakhogy nem Larry Zaroff, hanem egy bizonyos Larry Eanet nevű hallgatótársunk. Most már azt is pontosan fel tudom idézni, hogy kórbonctani csapatunk hat főből állt: abban az évben valamilyen oknál fogva kevés holttest állt rendelkezésre, ezért nem négy, hanem hat medikus dolgozott együtt.

Jól emlékszem barátomra, Larry Eanetre: csodálatosan tehetséges zongorista volt, minden középiskolai eseményen fellépett, és arról álmodozott, hogy hivatásos zenész lesz. A szülei azonban, akik az enyémekhez hasonlóan bevándorlók voltak, rávették, hogy orvosegyetemre menjen. Larry imádnivaló ember volt, aki botfülem ellenére nem tett le arról, hogy felébreszti bennem a zenei érzékenységet. Nem sokkal az orvosegyetem megkezdése előtt elvitt egy hanglemezboltba, és kiválasztott számomra hat remek komolyzenei korongot, hogy azokat érdemes megvennem. Gyakran hallgattam ezeket a felvételeket tanulás közben, de, fájdalom, még az első egyetemi év végére is alig tudtam megkülönböztetni egyiket a másiktól.

Larry bőrgyógyász lett, mivel úgy gondolta, ez az a szakterület, amelyik a legnagyobb szabadságot hagyja neki zenei karrierjének folytatásához. Később olyan nagyszerű vendégzenészekkel játszott együtt, mint Dizzy Gillespie, Stan Getz vagy Cab Calloway. Milyen jó lenne egy kicsit nosztalgiázni Larryvel! Elhatározom, hogy felveszem vele a kapcsolatot, de amikor rákeresek az interneten, kiderül, hogy már ő is tíz éve halott… Istenem, milyen szélesen mosolyogna, ha olvasná a The Washington Postban megjelent nekrológját, amelyben így jellemzik őt: „Virtuóz jazz-zongorista, másodállásban orvos.”

Hatos fogatunk utolsó tagját, Elton Hermant szintén az egyetemről ismertem. Intelligens, kedves, szeretetre méltó, kissé nehézkes mozgású fiatalember volt, mindig kordbársony térdnadrágot viselt. Vajon mi történt Eltonnal? Mi lehet most vele? Mindig is kedveltem, szívesen hallanék felőle. Ismét az internethez fordulok, de megint csak az derül ki, hogy már vele sem találkozhatom: nyolc évvel ezelőtt hunyt el. Ezek szerint mind az öt társam halott! Ingatni kezdem a fejem, behunyom a szemem, és a múltra összpontosítok. Egy pillanatra látom magunkat, egymás vállát átkarolva. Fiatalok vagyunk, erősek, bizakodva tekintünk a jövőbe – hat kiváló, tehetséges ember, akik együtt kezdték az orvosegyetemet. Mindannyian lelkesen tanultunk, sikerről álmodoztunk – mégis, öten már halottak, egyedül én élek. Társaim a föld mélyén nyugszanak, csak kiszáradt csontok maradtak belőlük. Beleremegek a gondolatba. Miért éppen én éltem túl a többieket? Puszta szerencse. Áldottnak érzem magam, amiért tudok még lélegezni, gondolkodni, szagolni, meg tudom még fogni a feleségem kezét. De magányos vagyok. Hiányoznak a barátaim. És most rajtam a sor.

A fenti történetnek utóélete van. Eddig kétszer meséltem el pácienseimnek, méghozzá kiváló eredménnyel. Az egyikük egy nő volt, aki a megelőző két hónapban elveszítette a számára legfontosabb, hozzá legközelebb álló két személyt: a férjét és az apját. Azt mondta, már beszélt két terapeutával, de mindkettő annyira távolinak és közönyösnek tűnt számára, hogy képtelen volt kapcsolódni hozzájuk. Úgy képzeltem, hamarosan velem szemben is így érez majd. És valóban, a beszélgetésünk alatt fagyosnak, érzéketlennek, megközelíthetetlennek tűnt. Tátongó szakadékot éreztem kettőnk között, és ezt bizonyára ő is észlelte. Az ülés vége felé megállapította:

– Hetek óta úgy érzem, hogy minden olyan valószerűtlen, én pedig teljesen egyedül vagyok. Olyan, mintha egy vonaton ülnék, utaznék valahova, és az összes többi szék üres lenne. Nincs a vonaton rajtam kívül utas.

– Pontosan tudom, mit érez – feleltem. – Nemrég magam is hasonlót éltem át.

Aztán elmeséltem neki a fenti történetet öt medikus barátomról, akiket elvesztettem, és azt, hogy ennek nyomán hogyan ingott meg a valóságérzékelésem. Figyelmesen hallgatott, felém hajolt, az arcán könnyek csorogtak.

– Igen, igen, megértem – bólogatott. – Pontosan tudom, miről beszél, én is ugyanezt élem át. A könnyeim örömkönnyek, mert ezek szerint mégis van valaki rajtam kívül a vonaton. Tudja, mire gondoltam? Hogy mindketten mondjunk hálát az életünkért, és most azonnal térjünk vissza, ugorjunk fejest a valóságba, amíg még van rá lehetőségünk.

Megleptek a szavai, utána jó darabig derűs csendben üldögéltünk egymás mellett.

Pár héttel később ismét elmeséltem a történetemet. Utolsó ülésünk volt az egyik pácienssel, akivel a megelőző egy évben heti rendszerességgel találkoztunk. Több ezer kilométerre élt tőlem, ezért az üléseinket az interneten keresztül, Zoomon tartottuk. A hölgy azonban úgy döntött, az utolsó alkalom kedvéért Kaliforniába repül, hogy életünkben először személyesen is láthassuk egymást.

Viharos terápia állt mögöttünk, soha nem sikerült teljesen kielégítenem az atyai szeretet és megértés iránti vágyát. Keményen próbálkoztam, de bármennyit adtam neki, mindig elégedetlen és kritikus maradt velem. Én akkor már évek óta tartottam távterápiát, úgy gondoltam, a zoomos és a személyes találkozás egyformán hatékony, ám a munka ezzel a pácienssel kétségeket ébresztett bennem. Ezt az érzést némileg csillapította, amikor kiderült, hogy a hölgy hasonlóan elégedetlen volt két korábbi terapeutájával, akikkel pedig személyesen találkozott, méghozzá jóval hosszabb ideig, mint velem.

Ahogy rá vártam, azon gondolkodtam, milyen lesz az első személyes találkozás. Vajon kibillent a helyzet szokatlansága, különössége, a tény, hogy hús-vér valójában látom vagy sem? Az ülés elején egy pillanattal tovább szorítottuk egymás kezét, mint általában szokás. Mintha bizonyosságot akartunk volna szerezni a másik személy valódiságáról.

Belekezdtem abba, amit rendszerint meg szoktunk beszélni egy utolsó ülésen. Korábban átnéztem a jegyzeteimet, úgy terveztem, hogy felidézem az első beszélgetéseinket. Áttekintettem, hogy milyen problémával keresett fel, és megpróbáltam beszélgetést kezdeményezni arról, hogy mire jutottunk együtt. Őt azonban nemigen érdekelte a mondandóm, a figyelme teljesen máshol járt.

– Dr. Yalom, azon gondolkodom… annak idején egyéves terápiában egyeztünk meg, heti találkozásokkal. De ahogy én számolom, csak negyvenhatszor találkoztunk, és nem ötvenkétszer. Tudom, hogy egy hónapig szabadságon voltam, és ön is elutazott, ennek ellenére úgy érzem, még tartozik nekem hat alkalommal.

Nem tántorítottak el a szavai, mert ezt a témát már többször megbeszéltük korábban. Emlékeztettem rá, hogy számtalan alkalommal megállapodtunk záróülésünk időpontjában.

– A megjegyzését úgy értelmezem, hogy fontosnak tartja a közös munkát, és szeretné folytatni – mondtam. – Ahogy már korábban is említettem, nagyra értékelem, hogy ilyen keményen, állhatatosan és elkötelezetten vett részt a folyamatban, olyan időszakokban is, amikor nagyon sok fájdalom érte. Úgy veszem, hogy azzal a hat alkalommal, amit most számonkér rajtam, valójában azt fejezi ki, hogy fontos lettem az ön számára. Jól értem?

– Igen, nagyon sokat jelent a számomra, és azt is tudja, hogy ezt milyen nehéz kimondanom. Valóban nagyon nehéz elengednem magát. Tudom, hogy be kell érnem azzal, hogy elraktározom a képét az agyamban. Ugyanakkor tisztában vagyok vele, hogy ez a kép lassanként el fog halványulni. Semmi sem állandó, minden mulandó.

Néhány percig hallgattunk, aztán elismételtem a szavait:

– Minden mulandó.

Így folytattam:

– Erről a megállapításról eszembe jut valami, amit magam is átéltem. Hadd meséljek róla. – Azzal elmeséltem öt medikustársam halálának történetét, meg azt, hogyan viaskodtam én magam is ugyanezzel az érzéssel, minden dolgok mulandóságával.

Miután befejeztem, hosszan ültünk néma csendben, jóval az ülés lejárta után is. Aztán így szólt:

– Köszönöm, hogy elmondta ezt a történetet, Irv. Olyan volt, mint egy ajándék, egy csodálatos búcsúajándék.

Felálltunk, hogy elbúcsúzzunk, és még hozzátette:

– Szeretném, ha megölelnénk egymást. Nem mulandó, hanem valódi öleléssel. Ami hosszan elkísér.

{1} Irvin D. Yalom Úton önmagamhoz című memoárjában úgy emlékszik, hogy Marilyn maga is megpályázta és megkapta a Rockefeller-ösztöndíjat. Könyve először Blood Sisters: The French Revolution in Women’s Memory (Vértestvérnők: A francia forradalom a női emlékezetben) címmel jelent meg 1993-ban, a Kényszertanúság… címet egy újabb kiadás során kapta. – A ford.

{2} AV-blokk: A szívben a pitvarok (atria) és kamrák (ventriculi) közötti ingervezetés zavara, amely súlyosságtól függően különböző ellátást igényel. – A ford.

{3} Seneca: Erkölcsi levelek, 23. levél. Ford.: Kurcz Ágnes, Sárosi Gyula. Helikon, Budapest, 2019.

{4} Nietzsche: Im-ígyen szóla Zarathustra. A szabad halálról. Ford.: Wildner Ödön. Göncöl, Budapest, 1988.

{5} Uo., A mámoros dal, 9.

{6} e. e. cummings 99 verse. Ford.: Tandori Dezső. Európa, Budapest, 1975.

{7} A szerző Szemben a nappal, illetve Úton önmagamhoz című könyveiben néhány részletében máshogy örökíti meg ezt a pillanatot.

{8} Hajnalpír, I. k. 9. sz. in: Friedrich Nietzsche: Válogatott írásai. Ford.: Szabó Ede. Gondolat, Budapest, 1972.

{9} A bibliai idézetek forrása a továbbiakban a Károli Gáspár-féle revideált fordítás (Zsolt 23,4).

{10} 1Kor 15,55.

{11} II. Richárd. Ford.: Somlyó György in William Shakespeare összes művei. Helikon, Budapest, 1992 (III. felv. 2. szín).

{12} G. István László fordítása.

{13} Csöndben ne lépj az éjszakába át. Ford.: Nagy László in Dylan Thomas versei. Európa, Budapest, 1979.

{14} 1Kor 13,2.

{15} 1Kor 14,34–35.