Kedves Olvasó!

Az épületek beszélnek hozzánk. Lelkük van, saját történetük, nyikorgó padlódeszkáik pedig titkokat suttognak. Amint besétálsz az ajtajukon, hatalmába kerít egy érzés, amit alig lehet körülírni.

Amikor az új regényemnek, Az elveszett gyermeknek kerestem helyszínt, megtaláltam Chichester egy régi fekete-fehér térképét. Véletlenül pillantottam meg a sussexi Goodwood hotelben, és rajta egy épület halvány képét Megyei elmegyógyintézet felirattal, amitől egészen libabőrös lettem. Amint hazaértem, felhívtam az anyósomat, aki korábban rendőrnyomozó volt. Kedvesen beleegyezett, hogy elvigyen Chichesterbe és együtt megnézzük az épületet, ami egykor a graylingwelli pszichiátriai intézet volt, most pedig luxuslakásoknak ad otthont. Jól ismerte a járást, a hetvenes években, amikor még a körzetben dolgozott, ő is elhozott ide néhány „elveszett lelket”, hogy felvegyék a Graylingwellbe.

Csodálatos napsütéses téli nap volt, amikor végigkocsikáztunk a környéken, magunkba szívtuk a hely hangulatát, és képeket készítettünk az érintetlen, elhagyott melléképületekről. A lakások vadiúj burkolatának ellenére még mindig érezhető, hogy a hely történelme régebbre nyúlik vissza. El tudtam képzelni, ahogy a páciensek sétálnak körbe-körbe, és ellátogatnak abba a kápolnába, ami még mindig sértetlenül állt.

Annak ellenére, hogy átjárt a hely szelleme, még mindig nem volt meg a történetem. De ahogy elhajtottunk az impozáns viktoriánus épülettől, az anyósom a következőt kérdezte:

„Tudtad, hogy körülbelül az ötvenes évekig, ha valamelyik vagyonos ember megunta a feleségét, akkor megtehette, hogy ilyen helyre zárja, hogy aztán elvehesse a szeretőjét?”

Még a vezetésről is megfeledkeztem, amikor ezt meghallottam, majdnem összetörtem az autót. Épelméjű nőt be lehet zárni egy életre a férje döntése alapján? Kiderült, hogy igen. Az 1937-es házasságról szóló törvény kibővítette a válási okokat, ami addig csak a házasságtörésre vonatkozott, így már magába foglalta a kettő vagy több éve tartó törvénytelen szökést, kegyetlenséget, gyógyíthatatlan őrületet, vérfertőzést vagy szodómiát. Mivel a válás nagyon nehéz ügy volt, sok férj folyamodott valótlan, hűtlenséget bizonyító képekhez, vagy akár „elintézték” a feleségüknek, hogy bolondnak nyilvánítsák és elzárják őket, hogy megmeneküljenek a botrány és következmények elől.

Megdöbbentem, megborzongtam... de egyben rám talált az ihlet is. Megvolt a cselekményem, és megvolt az épületem. Most már csak a karaktereim kellettek, és ahogy elkezdtem a kutatásomat a közelmúlt történelmének ezen a hihetetlen és rejtett részén, úgy keltek ők is varázslatosan életre.

Remélem, az Olvasó is legalább annyira élvezni fogja Az elveszett gyermek olvasását, mint amennyire én élveztem a megírását.

Férjemnek, Stevennek: szerelmemnek, életemnek, annak, aki mindig magasabbra tör. Nem is tudtam, milyen elveszett vagyok, amíg rád nem találtam.

–

A szeretet nem ismeri fel önnön mélységét,
míg az elválás órája el nem következik.{1}

Kahlil Gibran

Prológus

1960. november 19., szombat

– Kérem, uram, hadd menjek ki! Nem érzem jól magam.

Rebecca a drótkeretes szemüveget viselő rendőrre nézett, aki az asztal túloldalán ült azóta, hogy két órával ezelőtt megérkeztek a kihallgatószobába.

Gibbs rendőrnyomozó nagyot szívott a cigarettájából, és sűrű, szürke füstöt fújt az állott levegőjű szobába.

Rebecca a kezére nézett: jobb kézfejére apró cseppekben száradt oda édesanyja vére. Megpróbálta levakarni a körmével. Még mindig az a fehér hálóköntös volt rajta, amiben aludt. Szegélyét vérnyomok szennyezték. Szerette volna letépni magáról, és teljesen elmerülni a fürdővízben, hogy aztán soha többé ki se jöjjön belőle.

– Már majdnem végeztünk. Néhány részletet szeretnék még megérteni, mielőtt legépeljük a vallomását. – Gibbs rendőrnyomozó előrehajolt, éjsötét szemét Rebeccáéba fúrta, miközben nikotinfoltos ujjával elnyomta a cigarettacsikket. – Várjon, hozok vizet!

Ahogy felállt, a széke hangosan csikorgott a kövezett padlón; ez a magas, fülsértő hang megijesztette Rebeccát. Reszketett, fázott. Rettentő hideg volt.

Gibbs rendőrnyomozó mögött döngve csapódott be az ajtó. Rebecca szeme szúrt, ahogy felnézett a faliórára: hajnali négy órát mutatott. Még soha nem maradt fenn ilyen sokáig. Ő és Harvey néha késő estig lapultak az óvóhelyen, hogy elkerüljék az apja őrjöngését, de a whisky táplálta öntudatlanság éjfélre rendszerint már legyőzte a férfi dühét.

Amikor elkezdődött a kiabálás, Rebecca a hálószobájából jelzett Harvey-nak a zseblámpával, amit tőle kapott. Ekkor Harvey szaladni kezdett felé a kukoricaföldön keresztül, és kinyitotta a Seaview nyaralóház alatti óvóhely ajtaját. Ekkorra Rebecca már elérte az óvóhely bejáratát a lépcső alatti szekrény rejtekajtaján keresztül, és várt rá. Egy kis föld alatti barlang volt itt, amit az apja megtöltött konzervekkel, könyvekkel és gyertyával arra az esetre, ha a németek visszatérnének, hogy megöljék a családját. Az apja gyógyíthatatlan paranoiája, ami az ő és az anyja életét is pokollá változtatta, egyúttal menekülési utat is biztosított.

Rebecca ült, és követte az órán a múló másodperceket. Minden ütés távolabbra űzte azt a pillanatot, amikor utoljára látta az anyját. Az utolsó pillanatot, amikor valaha láthatta az anyját. Még mindig maga előtt látta, ahogy levegő után kap; gyönyörű ajkát, amivel annyiszor csókolta őt, a lassan színét vesztő bőrét, aztán az utolsó lélegzetvételt, ami után elhagyta az élet.

A füstös szoba csendje a dobhártyáját verte. A teste egészen kimerült, de az agya újra és újra lejátszotta neki azt a jelenetet, ami akkor fogadta, amikor anyja dobhártyarepesztő sikolya hallatán a hálószobából leszaladt a nappaliba: az anyja azon a világos szőnyegen feküdt, amit annyiszor porolt ragyogó tisztára a Seaview előtti napsütötte lépcsősoron.

A szőnyeget most vörösre festette a füléből és az orrából folyó vér. Szeme annyira bedagadt az apja súlyos, fekete bakancsának rúgásaitól, hogy nem is láthatta a lányát a szobába lépni.

– Tehát, Waterhouse kisasszony! – Rebecca összerándult, amikor Gibbs rendőrnyomozó visszatért a szobába. – Vegyük végig az egészet még egyszer.

Olyan érzés volt, mintha egy másik életben történt volna, amikor alig néhány órával ezelőtt az ágyában fekve hallgatta, hogyan rázza a Wittering-öböl vihara az ablaktábláit. A szekrényből elővett vastag pléd ellenére úgy érezte, hogy a végtagjai fájón lüktetnek a hidegtől.

Elképzelte, hogy az apja morogva szítja a tüzet, hogy magában dörmög, amiért a hamutól köhögnie kell. Az anyja szemmel tartja; egyenes szálú, fakó haját kontyba fűzte, fáradt lábait egy zsámolyon pihenteti maga előtt, és csendben várja, hogy a hangulat is kevésbé legyen fagyos, ha fellobban a tűz. Ha sikerrel járt, apa majd előkeresi az íróasztal fiókjából a kulcsot, odasétál a zárt szekrényhez, hogy elővegye a Luger pisztolyát, ahogy minden hétfőn tette, hogy gondosan darabokra szedje és megtisztítsa lenmagolajjal, miközben anya idegesen figyeli.

– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy olyan naivak legyünk, mint te, Harriet – szokta mondani az apja. – Egy férfi dolga az, hogy megvédje a családját.

Rebecca a padlón keresztül is érezte a feszültséget. Halálos csend volt, mint mindig, amikor az apja gondolkodott. Nehéz napon voltak túl, a szüleit behívták miatta az iskolaigazgatóhoz. Apja azóta nem szólt hozzá, kivéve annyit, hogy másnap reggel rögtön elhagyják Seaview-t, és soha többé nem láthatja Harvey Robertset.

Amikor Harvey-ra gondolt, visszazökkent a jelenbe.

– Kérem, hadd lássam Harvey-t! – könyörgött.

– Mindent a maga idejében. Harvey Roberts elég sokat kellemetlenkedett, úgyhogy kénytelenek voltunk egy cellába zárni.

Megint rátört a rosszullét, nyomasztotta Gibbs jelenléte. Patkányra emlékeztette, mint amik a Seaview Farmon szoktak futkosni a birkaaklok körül. Hegyes, sárgás fogai voltak, sűrű, fekete bajsza pedig úgy rezgett beszéd közben, mint az állatok bajuszvége.

Rebecca visszanyelte a könnyeit. Nem sokkal azután, hogy a kihallgatószobába vitték, hallotta, hogy Harvey a folyosón az ő nevét kiáltja. Hallotta, hogy több rendőr is kiabált vele, hogy nyugodjon meg, és azzal fenyegették, hogy bezárják éjszakára. Harvey az őket elválasztó ajtón dörömbölt, aztán egyre halkult a hangja, ahogy elrángatták onnan.

– És Harvey apja? Csak tizenhárom éves vagyok. Nem kellene, hogy itt legyen velem egy felnőtt? – Rebecca hangja megremegett.

Gibbs rendőrnyomozó vizsgálódva nézte.

– Ted Roberts részeg, jelen pillanatban a saját nevét sem tudja, úgyhogy önnek sem segíthet sokat, attól tartok. Felhívjuk a gyámügyet, amint kinyit az irodájuk, önt pedig gondnokság alá helyezzük.

– Ez mit jelent? – kérdezte Rebecca, miközben elöntötte a pánik.

Gibbs rámeredt.

– Azt jelenti, hogy a helyi hatóságok intézkednek a sorsa felől, és egy szociális munkást rendelnek ki, aki felelős lesz önért.

– De én Teddel és Harvey-val akarok élni! – Rebecca nem tudta tovább visszatartani a könnyeit. – Kérem, ki kell mennem a mosdóba, igazán nem vagyok jól.

– Hát, minél hamarabb tesszük tisztába, hogy mi történt, annál hamarabb végzünk itt.

– De én már világosan elmondtam mindent. Kérem, ne kelljen újra elmondani az egészet!

Nem akarta felidézni, hogyan bömbölte túl apja hangja a vihar tombolását. Sem az üvöltést, aminek ereje a padlódeszkákon át elért hozzá is, sem az anyja hangját, aki próbálta megnyugtatni. El tudta képzelni, ahogyan anyja a széken ülve reszket, és hiába fél, nem kerülheti el azt, ami ezután következik. Valami darabokra tört a lenti szobában. Rebecca szíve fájdalmasan vert, miközben a szél és az eső az ablakot ostromolta. Fejére húzta a takarót.

– De most le is fogom írni, hogy a titkárnő aztán legépelhesse, amint reggel beér az irodába. – A rendőr füstöt fújva sóhajtott. – Mondja csak, mivel bosszantotta fel anyja az édesapját ma este?

Rebecca idegesen letörölt egy könnycseppet az arcáról. Zúgott a feje, nem tudta, hogyan magyarázza meg ennek a férfinak, milyen volt egy olyan emberrel együtt élni, mint az apja.

– Nem csinált semmit. Nem kellett semmit se csinálnunk. Elég volt, ha elöl hagytam egy ceruzát, vagy ha anya nem jól hajtogatott össze egy törülközőt. Apám súlyos harctéri neurózisban szenved. A Greenways Pszichiátrián kezelték, de soha nem épült fel teljesen. Lobbanékony természete van, és a legkisebb zaj vagy bosszúság előidézheti nála a tüneteket.

– De történt ma valami különös, ami feldühítette? Kegyed azt mondta, hogy megszökött az iskolából. – A rendőr tekintete Rebeccára tapadt, tolla megállt a levegőben.

Rebecca lehunyta a szemét, és visszagondolt az előző napra, amikor még más ember volt: egy olyan kislány, akinek volt családja, és éppen az igazgató irodája előtt ült a folyosón a narancsszínű, csavaros mintájú szőnyeget mustrálva, odabentről pedig kiszűrődtek a hangok.

– Ez a Roberts fiú miatt van, ő van rá rossz hatással. – Az igazgató fennhangon beszélt, és Rebecca elképzelte, ahogy fel-alá lépdel a háta mögött összekulcsolt kézzel, miközben a szülei ott ülnek bent vele.

– A Seaview farm szomszédságában élnek, Ted Roberts adott munkát a nejemnek, amíg a Greenwaysben kezeltek. – Az apja hangja csendes volt, mint mindig, amikor nem a biztonságos otthonukban voltak. – Így Rebecca és Harvey tulajdonképpen együtt nőttek fel, és sajnos én nem voltam ott, hogy véget vessek az egészségtelenül sok időnek, amit együtt töltöttek.

– Én megbízom az ön megérzéseiben, Mr. Waterhouse. Bár úgy véltem, hogy Rebecca többre fog vágyni annál, mint hogy egy egyszerű parasztember felesége legyen, attól tartok, a Roberts fiúval való kapcsolata a jegyeire is kártékony hatással volt.

– A jegyeire? – kérdezte az anyja feszengve. – A tanulmányai rendkívül fontosak számára, orvos akar lenni! – Elhallgatott, mintha hirtelen elszégyellte volna magát a kirohanás miatt.

– Most már késő, Harriet, mondtam neked, hogy vigyázni kell ezekkel az emberekkel.

– Tapasztalatom szerint a legtöbb ifjú hölgy ambíciói háttérbe szorulnak, amikor szerelembe esnek – közölte az igazgató tárgyilagosan.

– Szerelembe? – Szokása ellenére az apja hangja megemelkedett. – Még csak tizenhárom éves, az Istenért!

– Ha szabad kérdeznem, volt valamilyen vitájuk otthon? – kérdezte az igazgató óvatosan lépkedve.

– Nem jut eszembe semmi ilyesmi. Neked, Harriet?

Rebecca visszafojtotta a lélegzetét. Mindketten nagyon jól tudták, miért szökött meg aznap az iskolából, miért akarta annyira látni Harvey-t. Az apja el akarta vinni őt, távol Seaview-tól és Harvey-tól, attól a két dologtól, amik számára a túlélést jelentették.

A jegyei nem Harvey miatt romlottak, hanem azért, mert belefáradt abba, hogy rettegésben él. Azért, mert a rémálmok csak akkor maradtak távol, ha úgy vigyázott, mintha hímes tojást tartana a kezében. Azért, mert egy olyan házban élt, ahol félt belépni egy szobába, ha az apja ott volt, és tizenegy éves koráig ágyba vizelt, mert nem mert felkelni éjjel, nehogy összetalálkozzanak. Azért, mert az, hogy látta, hogy az apja megveri az anyját, szinte megkönnyebbülés volt a feszült várakozáshoz képest, hogy mikor fog ez végre megtörténni. És az anyja minden egyes alkalommal bocsánatot kért, mentegetőzött, megtörölte vérző száját és az apró konyha kerámia mosdótálja felett megpróbálta lemosni arcáról a vért.

– Miért érezte ma szükségét, hogy engedély nélkül elhagyja az iskolát? – kérdezte Gibbs nyomozó, amivel visszarántotta a jelenbe.

– Azért mentem el, hogy elköszönjek Harvey-tól – mondta halkan Rebecca. Remegett, kezdett sokkos állapotba kerülni.

– A költözés miatt? – Gibbs megvárta, hogy bólintson, csak azután jegyezte le a szavait a papírra.

– A Greenways pszichiátriánál bálázott. Van ott egy farmjuk, ahol a betegek dolgoznak. Harvey és az apja a héten a helyi kocsmában szálltak meg, és tudtam, hogy nem látnám viszont az elutazás előtt. – Rebecca lehunyta a szemét és lassan kifújta a levegőt, hogy enyhítse a rosszullétet.

– Bele van habarodva, igaz?

– Ted és Harvey számomra családtagok. Ők fogadták be az anyámat, amikor én még kisbaba voltam, és az apám a Greenwaysbe került. Nélkülük az utcára kerültünk volna.

Gibbs nyomozó lassan bólintott.

– És hogyan jutott el a Greenwaysig, miután meglógott az iskolából?

– Buszra szálltam.

Rebecca hasa lüktetett. A tisztasági betét már irritálta a bőrét, és egészen biztos volt benne, hogy ki kellene cserélni, de nem volt nála semmi egyéb, csak a hálóinge. Gyűlölte, amit a teste tett vele: a szennyet, a fájdalmat, ami nemcsak a hasában jelentkezett, hanem a hátában és a lábaiban is. Gyűlölte a lába között növő szőrzetet, a növekvő melleit, amikről a tompa sajgás miatt meg sem tudott feledkezni. Nem akarta, hogy a teste megváltozzon, és a fentiek bármelyike szerephez jusson. Miközben az osztályában a többi lány már a házasság és a gyerekek gondolatát latolgatva nevetgélt, ő úgy érezte, már a gondolat is rémülettel tölti el.

– Ne menj férjhez, Rebecca, reménytelen vállalkozás – suttogta egy nap az anyja, miközben krumplit pucoltak vacsorára. – Tettem félre neked egy kis pénzt az orvosi képzésre. – Kipillantott a konyhából oda, ahol Jacob olvasott, aztán vissza Rebeccára. – Senkinek sem kell tudnia róla. Ígérd meg, hogy akármi történik, te elvégzed a tanulmányaidat!

Rebecca szóhoz sem jutott, amikor az anyja előhúzott egy postai takarékbetétkönyvet a konyhaszekrény mögül, és a kezébe nyomta. Úgy érezte, menten sírva fakad a feszültségtől, ami állandóan belengte a házat.

– Ígérd meg!

– Ígérem.

Aznap kezdődött mindez, amikor az apja hazajött a Greenwaysből, ő pedig meglátta a sötét, borús tekintetét, amivel őt fürkészte, és a sebhelyes arcára erőltetett mosolyt.

– Miért, anyu? Miért kiabál veled és miért bánt téged? – Az idegen ember okozta gyomorgörcs rögtön megjelent, hogy elűzze a félelemérzet nélküli napfényes életet. Fekete felleg követte, ahová csak ment. Utált egyedül lenni vele, mindig az anyja mögé bújt, amikor az apja üveges szemmel, rosszkedvűen lépett ki a hálószobából.

– Mostantól megváltoznak a dolgok, kicsim, mert apu még egy kicsit szomorú és ijedt azért, mert a háborúban harcolt. Az embernek pedig ki kell tartania amellett, akit szeret, még ha nem is viselkedik olyan kedvesen, mint szeretné. Hamarosan jobban lesz.

Ötéves korában az élet, ahogy addig ismerte, véget ért. A gondtalan, vidám ház éjszakára börtönné változott. A nevetések hangja, a tengeri fuvallat illata az ablakon át, a homokkupacok a konyhapadlón, a zeneszó a rádióban mind eltűnt. Amikor ő belépett az ajtón, az anyja jókedve távozott.

– És mi történt, amikor odaért a Greenwayshez? – kérdezte Gibbs nyomozó, miközben előrehajolt, hogy magához vegye a mostanra kihűlt kávéját.

Rebecca visszagondolt az előző délutánra. A hideg csontig hatolt, amikor leszállt a buszról, mintha csak arra akarná figyelmeztetni, hogy forduljon vissza. Roppant ideges volt, miközben a Chicester határában álló háromszintes gótikus épület felé sétált. A magas kovácsoltvas kapu fenyegetően hívta fel a figyelmet arra, hogy ha egyszer bejutottál, akkor majdnem lehetetlen kijutni.

Nem sokkal azután, hogy a kapuk becsapódtak mögötte, egy simára borotvált férfi lépett mellé, elállta az útját, de nem nézett rá.

– Mikor születtél? – kérdezte, miközben finoman egyik lábáról a másikra ringatózott.

– Ne félj, csak mondd meg George-nak, mikor van a születésnapod, és ő megmondja, a hét melyik napján születtél! – Rebecca megkönnyebbülten fordult meg, és látta, hogy Harvey a sáros kezeslábasában mosolyog rá, szőke haja a szemébe lóg.

– Rendben. Ezerkilencszáznegyvenhét január nyolcadikán születtem.

Nagy meglepetésére George egy pillanatnyi habozás nélkül kibökte:

– Szerda. – Majd rábámulva hozzátette: – Te vagy a lány a festményről.

– Ez hihetetlen! Hogy csinálja? – kérdezte Rebecca. – És milyen festményről beszél? – tette hozzá a homlokát ráncolva.

Harvey megvonta a vállát.

– George kiváló elme, de örökre itt fog maradni. Ezeken a falakon kívül nem maradna életben.

– Nem ilyennek képzeltem. Azt hittem, mindenkit bezárnak. – Próbált nem feltűnően bámészkodni, de a kíváncsisága legyőzte. A metsző hidegtől reszketett.

– Hát, azok, akik szabadon járkálnak, azoknak az orvosok szerint szükségük van a fizikai elfoglaltságra, de akik elmebetegek és veszélyt jelentenek önmaguk vagy mások számára, azokat elzárják a B kórházi osztályon – mondta Harvey, és a tucatnyi íves ablak felé mutatott, amik a főépület homlokzatáról meredtek le rájuk.  – Egyébként mit csinálsz itt? Nem iskolában kellene lenned? – Harvey elvezette a csípős szélből; egy ajtón át, ami látszólag végtelen, rémálomszerű folyosóra nyílt. Feszültség függött a levegőben, mintha olyasmit hallott volna, hogy egy nő az életéért könyörögve sikolt.

– Megkerestem Harvey-t, és elmondtam neki, hogy elköltözünk – mondta Rebecca halkan Gibbs nyomozónak.

– És ő erre mit mondott? – nézett fel Gibbs átható tekintettel a jegyzeteiből.

Rebecca rövid szünet után folytatta:

– Azt mondta, hogy éjjel eljön a Seaview-farmhoz, és együtt megszökünk.

Látta maga előtt, ahogy babakék szemével néz rá.

– De a Seaview-farm az otthonod. Apád nagyon elveszett lenne nélküled.

– Majd megbirkózik a helyzettel. Tudja, hogy mennyire... vigyázok rád. – Harvey a földet rugdalta lábával.

– Hová megyünk? Mi lesz az iskolával? Ha veled megyek, akkor soha nem fejezhetem be a tanulmányaimat, és éppen úgy végzem, mint anya. – A pániktól könnyek gyűltek a szemébe.

– És maga mit válaszolt erre a felvetésre? – Gibbs előrehajolt, mereven bámult rá, cigarettabűzös lehelete betöltötte a szobát.

– Azt mondtam, hogy nem hagyhatom el az anyámat – mondta Rebecca, miközben újabb könnycsepp gyűlt a szeme sarkában. Attól félt, hogy sírva fakad, és ha egyszer elkezdi, nem fogja tudni abbahagyni.

– Így hát távozott? – kérdezte Gibbs nyomozó.

Rebecca bólogatott.

– De amikor ma este a házhoz érkeztünk, azt mondta, hogy mielőtt lejött volna és megtalálta az anyját és az apját, hallott valakit az ajtóban. És hogy emiatt az ember miatt tört ki az a vita, ami szülei halálához vezetett. Gondolja, hogy ez a személy Harvey volt?

– Nem. – Szinte még hallotta, ahogyan a hálószobaablakot rázza a vad szél, mintha össze akarná zúzni, és az ajtókopogtató koccanásait, ami biztosan a süvöltő szél miatt volt.

– Miért ennyire biztos benne?

– Mert amikor lementem, senki nem volt a házban. Biztosan csak képzeltem. Ő és anya mindig vitatkoztak. Vihar volt, a szél csapkodta az ablakomat, nem hallottam rendesen.

– De azt mondta, hogy hallotta apját beszélni valakivel, és azután tört ki a vita. Nem magyarázná ezt meg, ha ez a valaki Harvey lett volna, aki önért jött? – Gibbs még jobban előredőlt, és Rebecca érezte, hogy felkavarodik a gyomra.

– Nem. – Rebecca a fejét rázta. Ki kellett jutnia ebből a szobából. Nem kap levegőt. Érezte a Luger lőporfüstjét, amikor elsült.

– Miért?

– Mert Harvey nem hagyta volna, hogy az anyám így haljon meg a padlón. Szerette őt.

– Nem lőhette le ő az apját, hogy megmentse az anyját?

– Nem.

– Honnan tudja?

– Csak tudom. Ő nem tudna ilyesmit tenni. Kérem, uram, engedjen ki, úgy érzem, rosszul leszek.

– Igazi szerencse, hogy Harvey apja alkoholista, úgyhogy szemtanúk tudják igazolni, hogy mindketten a King’s Head kocsmában töltötték az estét.

– Akkor miért kérdezi tőlem ezeket? Miért nem enged el? Kérem, nagyon rosszul érzem magam.

Rebecca érezte, ahogy gyomortartalma tör utat magának felfelé.

– Mert nem vagyok biztos abban, hogy egészen őszinte velem, ifjú hölgy. Azt gondolom, hogy valamit elhallgat. És hogy van sejtése arról, hogy ki állhatott az ajtóban.

Előtörtek a könnyei. Pánikolni kezdett, hogy megfullad a saját hányásában, ami már a torkánál kavargott.

– Kérem, uram, nem volt ott senki, amikor leértem a lépcsőn. Nem volt senki más a házban.

– Az apjának volt pisztolya?

Rebecca bólintott, és a szája elé kapta a kezét, miközben az elmúlt este sikolyai a fülében visszhangzottak.

A takaró alá dugta a fejét, amikor a vihar igazán rázendített, visszhangozva azt, ami az alsó szinten történt. A kiabálást, a csörömpölő üveg hangját, az apja szétáradó dühét, ami úgy dobolt ereiben, mintha Rebecca saját érzése lenne. Az ágyhoz szegezte a tehetetlenség, amíg meg nem hallotta az anyja sikolyait a padlón keresztül – ezek cselekvésre sarkallták, el kellett jutnia hozzá.

– Anya! – kiabálta neki, kinyitotta a hálószoba ajtaját, és leszaladt a lépcsőn, ahol szörnyű események bontakoztak ki a szobában.

A hányadék megtöltötte a száját és kibuggyant az ujjai között is, hiába próbálta eltakarni a száját, a gyomrát marta a sav, ő pedig öklendezve hajolt előre.

Gibbs nyomozó felugrott, de már túl késő volt: jutott a jegyzeteire, az asztalra és a padlóra is. Ahogy az anyjával elfogyasztott utolsó vacsora (ami alatt egyetlen szót sem szóltak) darabjai a detektív fényes, fekete cipőjére hullottak, és a szoba levegőjét végleg átitatta a bűz, a kihallgatás végre valahára véget ért.

1.

Harvey

2014. november 19., szerda, reggel 9 óra

Harvey Roberts odasétált a vidéki háza konyhájának ablakához, és kinézett a jéggel borított udvaron túl South Downs felé. Pár órája volt csak fent, de a kimerültségtől még mindig alig tudott járni, miután az elmúlt két napban végig a lánya mellett volt a vajúdása alatt. Amikor végre hazaért, és az ágyába feküdt, alig tudott aludni, az éjszaka nagy részében a lánya miatt aggódott. Kortyolt egyet a kávéjából, és elhatározta, hogy erőt gyűjt egy újabb hosszú műszakra a Szent Dunstan kórházban. Az elmúlt napok gyötrelmesek voltak. A lányánál három héttel korábban indult meg a szülés, mint ahogy ki volt írva az időpont, és mivel Jessie barátja, Adam Nigériában volt fotózáson, Harvey telefonja csörgött vasárnap hajnali kettőkor. Gyorsan felöltözött, és indult is Chichesterbe autóval, ahol a szombat éjszakai mulatozók utolsó csoportjai hazafelé tartottak. Amikor Jessie kinyitotta a két hálószobás lakás ajtaját, amit ő és Adam közösen béreltek, már nem a pizsamáját viselte, hanem rendesen fel volt öltözve.

– Azt hiszem, elkezdődött, apa – mondta, és most kevésbé hasonlított arra a 39 éves cikkíróra, akivé az évek során vált, inkább volt az a kislány, akit egy rossz álom után szokott vigasztalni. Vállig érő melírozott haja, az általában tökéletesre szárított bubifrizura most lófarokba volt fogva, porcelánfehér bőrén nem volt smink, zöld szemét teknőspáncél keretes szemüveg takarta. Egy nagy ablak mellett álltak Jessie társalgójában, és sokkolva bámultak egymásra.

– Még nem is végeztem a munkával – szólalt meg végül Jessie. – És a bölcső sincs kész, nincs étel a lakásban. – A szemei lassan megteltek könnyel. – Adam még egy hétig nem jön haza. Nem tudom elérni. Nem tudom ezt nélküle végigcsinálni.

– Minden rendben, édesem – nyugtatta Harvey. – Meg fogom találni. Semmi perc alatt itt lesz... és ez még akár téves riasztás is lehet. – Ösztönösen mondta azokat a szavakat, amiket lánya hallani szeretett volna, még ha tudta is, hogy mindez valószínűleg hazugság. – Talán el kéne mennünk a kórházba, csak hogy megnézzenek téged. Összecsomagoltál már?

– Minden rosszra fordult, apa! Még a szülőmedencét sem állítottuk fel. – Mondta Jessie, miközben a dobozra nézett, ami még mindig az előszobában állt. – Most hívtam fel a szülésznőmet, és azt mondta, hogy még nagyon idő előtt vagyunk, úgyhogy be kell mennem. Mindent megterveztünk... Azt akartuk, hogy itthoni szülés legyen, nem akartunk bemenni a kórházba!

Úgy tűnt, hogy fokozott aggodalom lett úrrá rajta, és Harvey úgy érezte, nem egyhamar fog megnyugodni. Átölelte, és mondta neki, hogy minden rendben, úgy is jó, ha le tud ülni az ágyra és rámutat a helyre, ahonnan egynéhány apróságot össze tud szedni. De minden, amit ő javasolt, az rossz volt: ruhák és kardigánok a pizsamák és melegítők helyett, az iPad a szülési terv helyett, aminek összeállításával ő és Adam órákat töltött, és amit most Harvey nem talált sehol. És fájdalmai is voltak, ami miatt nem tudott tovább ülni. Fel-alá járkált, hárított minden javaslatot, amíg végül össze nem rakták a szükséges dolgokat.

– Mi lesz a fogkeféddel?

– Igen, az is kell – nyögte ki, mielőtt fájdalmas jajveszékeléssel a falnak támaszkodott volna. Harvey berohant a fürdőbe, és felkapta a fogkefét.

A szekrény nyitva volt, és a szeme megakadt a doboz Citalopramon; ez volt az antidepresszáns, amit Jessie azóta szedett, hogy két éve meghalt a mostohaanyja.

– Bedobom ezeket a táskába, jó? – kérdezte, miközben felé sétált a fürdőszobából kifelé jövet.

Jessie megrázta a fejét.

– Abbahagytam a szedését, a szülésznőm mondta, hogy nem szoptathatok, ha szedem.

Harvey gyomra összeszorult. Az az időszak a gyász hullámvasútja volt mindkettejük számára, és Jessie csak a sok tanácsadásnak köszönhetően jutott át rajta, és a mentőkötélnek, amit a Sertraline jelentett.

– Rendben – mondta beletörődve, tudván, hogy túl késő bármi mást mondani. – Beszélt veled a szülésznőd a cumisüveges táplálásról? Ez nem okozott neked semmi rosszat. – Harvey próbálta elrejteni dühét egy mosollyal.

– Nem, apa! – csattant fel Jessie – Szoptatni akarok. Ez a legjobb a gyereknek. Amúgy is azon gondolkoztam, hogy leszokom róla. Adam azt mondja, nincs már rá szükségem.

Harvey döbbent csendben állt a lánya előtt. Úgy érezte, hogy Adamnek fogalma sincs arról, milyen mélyre süllyedt Liz miatt, ha annak ellenére, hogy a nő, aki kisgyermekkora óta olyan volt számára, mint egy anya, meghalt, még arra bátorította őt, hogy hagyja abba a gyógyszerének szedését, amikor már majdnem megszületett a kisbabája, és ő a munkájával volt elfoglalva.

De amikor még többet akart mondani, hogy könyörögjön neki, hogy gondolja meg magát, érezte Liz kezét a karján, ahogy visszahúzza, megállítja őt. Végül nem mondott semmit. Felesége irányító keze nélkül bénultnak érezte magát.

Valójában attól a perctől kezdve, ahogy Jessie kinyitotta neki a bejárati ajtót, azt érezte, hogy felesége halála újult erővel sújt le rá. Olyan volt, mintha újra és újra közölték volna vele a hírt. Tudta, hogy Jessie is ugyanezt érezte: a veszteségük miatti düh lógott a levegőben közöttük; a düh, hogy nélküle kellett megbirkózniuk a helyzettel; hogy mint mindig, Harvey nyilvánvalóan most sem volt alkalmas a feladatra egyedül.

Ahogy csendben elhagyták a lakást, eszébe jutott, hogy Jessie biztosan elmondta volna a mostohaanyjának, ha a Citalopram abbahagyásán gondolkozott volna. Említésre került volna egy csésze tea mellett, vagy egy vasárnap délutáni séta alatt, és Liz megtalálta volna a módját, hogy lebeszélje róla. A Sertraline elfeledtette Jessie-vel, hogy milyen rosszul volt: a szorongásos rohamokat, az OCD-t, és mindazokat a dolgokat, amelyek a legrosszabbak voltak, mielőtt Adam megjelent az életében egy évvel Liz halála után. Most a potenciálisan katasztrofális döntést már meghozta, és túl késő volt Harvey számára, hogy bármit is tegyen ez ellen.

–  Aúúú! – Jessie elsírta magát, ahogy elhaladtak a lift „üzemen kívül” jelzése mellett, és elkezdtek sétálni lefelé. Minden egyes fájdalomhullámnál megállt, és a háromemeletnyi lépcsősor fakorlátjába kapaszkodott a Harvey autójához vezető úton.

Miközben Harvey tehetetlenül nézte, visszagondolt arra az éjszakára, amikor megpróbálta szóba hozni, hogy ő és Adam költözzenek valami jobb helyre. Meghívták őt vacsorára Adam makulátlan lakásába, amelyikbe Jessie költözött, amikor mindössze hat hónappal a megismerkedésük után teherbe esett. Miután elmondták neki, hogy lányuk lesz, a gratuláló ölelkezés és sírás után azt javasolta, hogy esetleg, ha úgy gondolják, keresni akarnak egy házat, hogy Jessie-nek ne kelljen küszködnie a babakocsival a lépcsőn, vagy a chichesteri városközpont éjszakai életének zaja miatt dühöngenie, szívesen kölcsönözne nekik, és kisegíthetné őket a foglalóval.

Jessie és Adam egymásra néztek, és Adam pillanatokon belül elutasította az ajánlatot. Szerették a lakásukat, mondta Adam, miközben Jessie hozzábújt a krémszínű kanapéjukon, amelynek párnái tökéletesen illeszkedtek egymáshoz. Nem akartak azoknak a pároknak az egyike lenni, akik elköltöztek arról a helyről, amelyet szerettek, és később gyötrődnek emiatt. A baba beférne az életükbe, tette hozzá Adam. Jessie azt tervezte, hogy hamarosan visszamegy dolgozni: semminek nem kell változnia. Jessie Adamre nézett, és rámosolygott; ugyanaz a mosoly volt ez, amit gyerekként villantott fel, amikor Harvey arról kérdezte őt, milyen napja volt a suliban, és ő próbálta elrejteni azt a tényt, hogy már megint piszkálták.

Harvey körbenézett az elegáns lakásukon, minden egyes fal és felület fehér, semmi sincs elcsúszva a helyéről. Képek, amiket Adam készített a munkája során mint utazó fényképész, amiket felnagyítottak, bekereteztek és kiakasztottak a falakra. Minden olyan gondosan volt elrendezve és megtervezve, mint az életük. Nem tudta elképzelni itt a babatápszert, a rendetlenséget, az alváshiányt. Adam munkája azt jelentette, hogy sokat van távol, de amikor itthon volt, akkor kényeztették magukat: vendéglőben ettek, bámészkodtak az üzletekben, ültek a tengerparton. Aztán, amikor elkezdték egymást fárasztani és az egész túl hétköznapi lett, akkor itt volt az ideje számára, hogy újra távoli helyekre menjen. És Jessie újra belevetette magát a munkájába, ami ha valamilyen eseményre készült, vagy egy klienssel vacsorázott, akár tizenkét órás munkanapokat is jelenthetett. Harvey számára úgy tűnt, mintha sohasem maradnának veszteg, naponta cipelte a vonaton a nagy pocakját a Victoria állomásig és vissza. Kevés erőfeszítést tettek arra, hogy megálljanak, vagy egyáltalán lassítsanak, hogy tudomásul vegyék az életüket megváltoztató eseményt, ami mindkettőjükkel meg fog történni.

Örülni akart nekik, de depresszió lett úrrá rajta, amióta Jessie és Adam beszéltek neki a babáról. Ez több volt, mint a nagyfokú szomorúság amiatt, hogy Liz nem volt ott, hogy részese lehessen ennek, egyfajta előérzet volt, ami úgy tűnt, egyre erősebb lesz Jessie növekvő pocakja mellett.

Valami nem volt rendben vele, és ő azt gyanította, hogy ez az a tény lehet, hogy ez Rebecca unokája is, de ezt senki sem említette, kerülték a forró kását.

Adam még sohasem találkozott Jessie szülőanyjával, és bár Harvey többször is arra biztatta Jessie-t, hogy mutassa be Adamet Rebeccának, Jessie vonakodott ettől. Öt nappal ezelőttig Rebecca még csak nem is tudott a babáról, de múlt pénteken Jessie Harvey legnagyobb megdöbbenésére bejelentette, hogy meglátogatta őt. A találkozó egyértelműen katasztrófa volt, és tovább fokozta Harvey aggodalmát Jessie növekvő szorongásával kapcsolatban.

– Én csak nem szeretném őt a mi életünkben, apa, ez túl nehéz. Nem akarom, hogy ott legyen a közelben, amikor a baba megszületik. – Jessie szemei megteltek könnyel, és Harvey-nak forgott a gyomra az aggodalomtól.

Most Harvey letette a kávéját, és felhúzta a bakancsát. Miután kivonszolta magát a zuhany alól, elvitte a kutyákat frissítő futásra a dermesztő reggelbe a Wittering-öbölbe. Ez volt gyermekkora strandja, amit már csak télen tudott meglátogatni a tömeg miatt, ami a nyári hónapokban ellepte ezt a helyet. Még a napi két menetrend szerinti busszal is alig tudott megbirkózni, ami novemberben végigrobogott a keskeny úton, de most az alváshiányos állapotában alig tudta elfojtani a dühét, amiért félre kellett állnia az út mellé egy busz miatt, ami szembejött vele aznap reggel. Az ELADÓ tábla a Seaview vendégház mellett már a reggeli fényben ragyogott, ahogy elérte a gyalogút elejét, ami a ház ajtajához vezetett. Amennyire ő tudta, a Seaview még mindig annak a családnak a birtokában van, amelyik tőle vette meg a Seaview-farmot közel negyven évvel ezelőtt.

Az idők során az emberek elfelejtették, mi történt ott, de az azt követő hetekben és hónapokban mindenki csak erről beszélt.

– Micsoda borzalom! – súgtak össze élvezettel – Hallottad? A halottkém szerint harctéri neurózisban szenvedett. A kislányuk, Rebecca is ott volt velük a házban! Ő talált rájuk. Szörnyűség!

Azonban mind őt, mind Rebeccát a mai napig kísértette az a trauma, amit ez az éjjel okozott, és a leglátványosabban Rebecca és a közös lányuk, Jessie megromlott kapcsolatában nyilvánult meg.

Ahogy megetette a kutyákat, látta a hátsó ajtó melletti tükörben a saját, szánalmas tükörképét: szürke, ápolatlan haját, a nehéz táskákat a szeme alatt és kifakult bőrét, hatvannyolc évének minden súlya lerítt róla. Miközben átvágott az udvaron, a nap sugarai áttörtek a felhőkön, és érezte, milyen melegen simogatja az arcbőrét, egy pillanatra megállt, és mosoly jelent meg a szája sarkában.

Van egy unokája. Éppen olyan, mint Adam, csak babaruhában, az ő magas homlokával és sötét szemeivel, de gyönyörű volt. Minden pillanatot vele töltött két napon és két éjszakán át. Jessie túl sokáig utasította vissza az epidurális érzéstelenítést. Ahogy Harvey megdörzsölte a hátát, és fogta a kezét minden összehúzódás alatt, Jessie azt mondogatta, megígérte Adamnek, hogy természetes szülés lesz, és azt akarta, hogy Adam büszke legyen rá. Az apja kétségbeesetten próbálta meggyőzni, de ő hallani sem akart a gyógyszerről. Amikor elért az elviselhető fájdalom határára, és nem tudott már többet elviselni, azt mondták, hogy már túl késő. Amikor eljött az idő, hogy nyomjon, már több mint negyvennyolc órája nem aludt és nem evett, ezért nem tudta megcsinálni. A baba beszorult, és Harvey szörnyülködve nézte, ahogy az orvosok számára brutálisnak tűnő erővel szívták, vágták és húzták ki belőle a magatehetetlen kislányt.

Jessie Elizabeth Rose-nak nevezte el. Harvey számított rá, sőt remélte, hogy a középső neve Elizabeth lesz, de ez már majdnem túl sok volt azok után, hogy Jessie hónapokig alig ejtette ki a mostohaanyja nevét, és erős emlékeztetőül szolgált, hogy mennyi minden fortyog még a felszín alatt.

Harvey kilakatolta műhelye ajtaját, és kirántotta a befagyott reteszt. Hogy elfoglalja magát, mielőtt visszaengedték a kórházba, előkereste a pókhálóval borított munkafelületéről a szükséges szerszámokat, hogy megjavítsa a kocsifelhajtóra nyíló kaput, amellyel Jessie mindig is küszködött. Fénysugár tört be a kis ablakon, és pontosan Liz kertészkesztyűjére esett. Harvey lassan felemelte, hosszú ujjait a kesztyű rugalmas ujjaiba préselte, aztán az arcához emelte a kezét – ahogy Liz szokta. Lehunyta a szemét.

Szedd össze magad, vénember! Olyan tisztán hallotta Liz hangját, mint a kutyaugatást kintről. Eddig kitűnően helytálltál, de ezzel még nincs vége! Jessie-nek szüksége van rád. És az unokádnak is.

És ez így is volt. Amikor egymás mellett ültek nem sokkal Elizabeth születése után, a szülésznő szinte az őrületbe kergette Jessie-t azzal, hogy a baba miért nem szopik. Délután négy óra volt, már kezdett sötétedni, és Jessie-nek egymás után ez volt a harmadik álmatlan éjszakája. A szülésznő ezt alkalmas pillanatnak érezte arra, hogy megjegyezze, hogy Jessie-nek „fura mellbimbói” vannak.

– Meg kell próbálnia megetetni, Jessica! – jelent meg egy rövidre nyírt fekete hajú bábaasszony a fokhagymaszagú leheletével Jessie mellett, kezében tartva a babát, miközben Jessie-t még mindig varrták a szülés után.

Jessie tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Apa, mikor ér ide Adam? Már sötétedik, és te nem maradhatsz itt velem ma este, mert csak az újszülöttek apjának szabad. Szükségem van rá, hogy ő is itt legyen! Nagyon félek attól, hogy valaki elviszi Elizabethet éjszaka. – Jessie tekintete ugyanolyan űzött volt, mint Rebeccáé annak idején, ugyanúgy meg volt győződve arról, hogy valaki bántani akarja a gyerekét.

– Holnap reggelre foglalt repülőjegyet. Holnap estére itt lesz, édesem – mondta, jótékonyan elhallgatva azt a tényt, hogy éppen most hívta fel negyedszer Adam szerkesztőjét, és követelte, hogy mondja meg, hol a fenében van Adam. – Ne izgasd fel magad a ma este miatt, drágám – biztatta. – Remélhetőleg hamarosan hazaengednek. Én pedig veled leszek, amikor csak tudok, amíg Adam ide nem ér.

– Mi baja van velem? Miért nem eszik? – kérdezte Jessie holtsápadtan.

– Jessica, tudom, hogy ez nehéz, de nagyon fontos, hogy tovább próbálkozzon! Egy órán belül ennie kell, mert ha nem, az káros lehet a babára nézve. Ha egy kicsit közelebb fogná magához, igen, úgy, támassza meg a fejét, így kényelmesebb mindkettőjüknek. Nem jobb érzés? – kérdezte a bába, miközben a csecsemő torkaszakadtából üvöltött, Jessie arcán pedig csorogtak a könnyek.

– Nem adhatunk a babának egy cumisüveget, hogy erőre kapjon? – javasolta Harvey, és próbálta elfojtani haragját, de a bába nem engedett. Vasszigorral nézett Harvey-ra.

– A babának kolusztrumra van szüksége anyjától – jelentette ki, miközben Harvey-t kitessékelte a folyosóra. – Lehet más oka is annak, hogy nem táplálkozik rendesen.

– És mi a helyzet Jessie szükségleteivel? Tud róla, hogy depresszióval küzd, és csak a szoptatás iránti megrögzött vágya miatt nem szedi már a Citalopramot?

– Értékelem az aggodalmát, Mr. Roberts! Tisztában vagyunk Jessica gyógyszerezésének körülményeivel, és szemmel tartjuk őt, de nagyon rövid idő áll rendelkezésre arra, hogy a gyermek kolusztrumhoz jusson. Utána Jessie-nek rengeteg ideje lesz pihenni.

– Meg fog halni, apa! – Jessie szemei tágra nyíltak, amikor Harvey visszament hozzá, miután kiugrott egy kicsit a szabad levegőre, hogy megnyugodjon. Nagyon izgatottnak tűnt, és még csak hozzá sem nyúlt az ebédjéhez. A lánya ugyanúgy viselkedett, mint Rebecca, ugyanaz a pánik ült a szemében, ugyanaz a kialvatlanság gyötörte. Olyan volt, mintha újra és újra átélne egy éber rémálmot.

– Nem fog meghalni, édesem – mondta, és kiemelte Elizabethet Jessie karjaiból, aki abban a szempillantásban abbahagyta a sírást, amint nem volt Jessie melleihez préselve. Fölöttük egy szoptatást népszerűsítő poszter hirdette a falon: Minden csepp számít! A képen egy anyuka szeretettel puszilta meg a babája talpát, miközben az boldogan szopott. Az anyatej csökkenti a babák fülgyulladásának kockázatát. Az anyatej csökkenti a hasmenés veszélyét. Az anyatejes táplálás csökkenti a tüdőgyulladás veszélyét.

Karjában az unokájával az ablakhoz sétált, és kinézett Chichester felé, miközben a szomszédos ágyhoz zsibongva, lufikkal felfegyverkezve érkeztek meg a rokonok.

– Szörnyű itt a zaj, tényleg szeretnék hazamenni! – Jessie sírva fakadt, és miközben Harvey próbálta megfogni a kezét, a baba esetlenül szorult a könyökhajlatába.

– Miért nem próbálsz pihenni egy kicsit? – kérdezte olyan meggyőzően, amennyire csak telt tőle. – Csak feküdj le, és próbáld lehunyni a szemed! Én addig megpróbálom kideríteni, mikor engednek haza.

– Ígérd meg, hogy le sem veszed a szemed róla, nehogy abbahagyja a lélegzést! Ígérd meg, apa! – Jessie kézfeje egészen elfehéredett, ahogy körmét a karjába vájta.

– Ígérem, édesem.

De miközben Jessie aludni próbált, fiatal ápolónő lépett Harvey-hoz, és azt mondta neki, hogy mivel a baba nem eszik, el kell vinnie, hogy vért vegyenek a sarkából. A teszt kimutatta, hogy Elizabeth fehérvérsejtjeinek száma megemelkedett.

– Ez mit jelent? – tudakolta Harvey.

– Azt jelenti, hogy a baba fertőzés jeleit mutatja. Széles spektrumú antibiotikumot adunk neki, amíg sikerül a vér tenyésztéses vizsgálatát elvégezni, ami negyvennyolc órába telik. Amikor megkapjuk annak eredményét, kiderül, hogy megfelelő antibiotikumot adtunk-e neki, és hogy folytatni kell-e a kezelését.

– De rendben lesz? – Harvey felállt, még mindig magához ölelve Elizabethet.

A doktor bólintott.

– Szerintem ez B csoportú streptococcus, ami elég gyakori fertőzés. Hét napig lesz szükség az antibiotikumokra.

– És bent kell maradniuk? Mármint nem kaphatná a baba otthon az antibiotikumot? A lányomnak nagy szüksége lenne arra, hogy nyugodt helyre kerüljön, ahol pihenhet.

A doktor megrázta a fejét.

– Elvisszük a babát, és kanült helyezünk a kezébe, hogy intravénásan be tudjuk adni az antibiotikumot. Attól tartok, muszáj lesz itt befejezni a kezelését, különben rövid időn belül válságos állapotba kerülhet.

Harvey megpróbálta lebeszélni őket erről, mondta nekik, hogy megígérte Jessie-nek, le sem veszi a szemét a babáról, de az orvosok kitartottak a véleményük mellett. Így, miután Jessie meglehetősen nyugtalan álomba merült, visszatette Elizabethet a kiságyába, és végignézte, ahogy elgurítják. Reménykedett benne, hogy Jessie sokáig alszik majd, esetleg egészen addig, amíg Elizabethet visszahozzák, de a szülészet olyan zajos volt, hogy Jessie perceken belül felébredt. Az apjára nézett, látta, hogy nem tartja a karjában Elizabethet, úgyhogy az üres hely felé nézett, ahol a kiságynak lennie kellett volna.

– Meghalt, igaz? – nyögött fel rémülten, felült, és sajgó testtel próbált feltápászkodni az ágyból.

– Édesem, minden rendben, csak antibiotikumot fognak adni neki. Kérlek, Jessie, ne zaklasd fel magad!

– Antibiotikumot? Miért? Merre van? – Jessie másodpercek alatt hisztérikus állapotba került, és úgy is maradt, amíg nem kerítettek valakit, aki tolószékben eltolta Elizabeth-hez. Ott figyelték együtt, ahogy a következő fél órában két gyermekorvos kereste a vénát Elizabeth apró kezén, miközben fáradhatatlanul üvöltött.

Ezután Harvey úgy látta, hogy Jessie teljesen magába fordult. Nem evett, nem tudott aludni, és senkinek se hagyta, hogy a babához érjen.

– Megpróbálják megmérgezni, apa! Nem orvosságot adnak neki, hanem bántják.

– Drága szívem, ők nem tennének ilyet.

– Haza akarom vinni, nem akarok itt lenni. Nem akarom, hogy azokat a dolgokat a kis ereibe dugják. Azt sem tudjuk, mi az. Kérlek, apa, ki akarok jutni innen!

– Azt nem hagyhatom, édesem, még nem engednek el. Itt maradok veled, amíg csak engedik, és nagyjából egy nap múlva Adam is megérkezik. Észre sem veszed, és már mehetünk is haza!

– Apa, értsd meg, meg akarják ölni őt! Haza kell vinned, mielőtt megint elviszik innen! Nincs jól, hát nem látod, mit tesznek vele? Ő az én kisbabám! Miért nem viszel haza, ha egyszer ezt kérem? Utálok itt lenni!

– Szívem, abból nagy baj lenne, ha most elmennénk innen. Be kell adniuk Elizabethnek az antibiotikumokat, és majd azután elmehetünk. Még néhány napról van szó.

Így beszélgettek, mintha valami elakadt magnószalag járna, miközben leszállt a kis Elizabeth életének első éjszakája. Harvey este nyolc óráig ott ült a lánya mellett, és próbálta megnyugtatni, de ekkor közölték vele, hogy a látogatási idő véget ért. Ezért elindult, miután az elfoglalt, túlhajszolt nővérek lelkére kötötte, hogy tartsák szemmel Jessie-t. Azt mondták neki, hogy hamarosan kiürül egy privát szoba, és akkor átköltözhet oda, hogy pihenni tudjon, de ez semmit sem könnyített a Harvey lelkét hatalmába kerítő baljóslatú érzésen, miközben elsétált.

Most, hogy átvágott az udvaron, vissza a háza felé, meglátta, hogy egy rendőrautó parkol le a ház előtt.

Földbe gyökerezett a lába, és azt kívánta, bárcsak megállíthatná az időt. Ezernyi jelenet pergett le lelki szemei előtt, hogy mi történhetett Jessie-vel, mert abban biztos volt, hogy vele történt valami. Egy férfi és egy nő szállt ki, bejöttek a törött kapun, és Harvey felé sétáltak.

– Harvey Roberts?

Harvey bólintott a magas, keskeny arcú férfi felé, aki megszólította.

– Én Paterson rendőrnyomozó vagyok, a társam pedig Galt nyomozó, a brightoni bűnügyi helyszínelőktől jöttünk.

– Mi történt? – Harvey érezte, hogy kiszáradt a torka. Benne rekedtek a szavak, nem is akarta, hogy ki kelljen mondania őket.

– A lányáról, Jessica Robertsről szeretnénk beszélgetni önnel.

– Miről? Mi történt?

– Felteszem, ő most nincs itt.

– Nyilván baromira nincs itt, a kórházban van!

– Attól tartok, hogy Jessica elhagyta a kórházat a csecsemőjével együtt ma reggel nyolc óra után. A reakcióiból arra következtetek, hogy ön nem hallott róla azóta.

Harvey dermedten állt előtte, nem bírt válaszolni.

– Bemehetnénk, hogy ott beszélgessünk?

2.

Harriet

A győzelem napja, 1945. május 8., kedd

Harriet Waterhouse a fenyőből készült fésülködőasztalánál ült az emeleti, huzatos ablak mellett munkaadója vidéki házában, és elővette bevásárlószatyrából a naplót, amit aznap vett. Még rajta volt a zörgős, barna csomagolópapír, a postahivatal illata pedig a szoba dohos levegőjét elnyomva áradt a csomagból.

Az igényes bőrkötés elejébe a „Napló öt évre” címet nyomták aranybetűkkel, a lapokat pedig apró sárgaréz lakat fogta szorosan egybe. Harriet azon kapta magát, hogy visszatartja lélegzetét.

Nem tudta volna megmondani, mi késztette arra, hogy egyhavi fizetését olyasmire költse, amire korábban sosem vágyott. Csak azért ment be a postahivatalba, hogy a tömeg elől meneküljön. Minden férfi, nő és gyerek el volt ragadtatva a hírtől, hogy a háborúnak végre vége. Elszántan verődtek össze, egybefűzte őket az eufórikus öröm, minden kapualjból, ablakból, háztetőről és villanyoszlop mellől ének és kurjongatás hangja harsant. Harriet egy órát állt sorba Wilson vegyesboltja előtt, hogy beszerezze Miss Clara és Miss Ethel heti betevőjét olyan emberek társaságában, akik egész életében ismerték őt, és most elvárták, hogy ő is örömujjongásban törjön ki.

– El se tudom hinni – mondta, miután megkérdezték, mit szól ahhoz, hogy Jacob végre hazajön. Mosolyt erőltetett az arcára, amikor homlokráncolva néztek rá, mert többre számítottak, míg végül, nagy megkönnyebbülésére érkezett valaki, aki elsodorta őket az ünneplő tömegbe.

A nap úgy indult, mint bármelyik másik kedd. Hét órakor vitt egy csésze teát Miss Clarának és Miss Ethelnek, aztán tüzet gyújtott a nappaliban. Reggeli után bevetette az ágyakat, megtisztította az ezüstöket, mielőtt tálalta volna az ebédet. Három óra körül lehetett, épp a mosásnak fogott neki, amikor hívatták, és egészen szokatlan, döbbent csendben találta őket a rádió mellett, ahol éppen Winston Churchill intézte szavait a nemzethez.

Ünneplés és éneklés kezdődött az utcákon, Harriet pedig csak állt reszkető lábakkal, a szíve hevesen vert, és nem tudta levenni a szemét Miss Claráról és Miss Etheltől, akik egymás kezébe kapaszkodva zokogtak.

– Ez csodálatos, Harriet! – mondta Miss Ethel, és kipirult arccal fordult felé. – A fiaink hazajönnek!

A konyha biztonságába zárkózott, leült a hideg kőpadlóra, lehunyta a szemét, és próbált előhívni bármilyen érzelmet azzal kapcsolatban, hogy Jacob hazatér hozzá. Ugyanaz a jelenet pergett le újra és újra lelki szemei előtt, a nap, amikor utoljára látta őt, amikor elbúcsúztak a pályaudvaron. A vászonzsák a vállára vetve, gesztenyebarna szemével óvatosan kémlelt körbe, gyönyörű mosolyának nyoma sem volt.

Nézték, ahogyan a többi pár búcsúcsókot vált, aztán Jacob könnyes szemmel felé fordult, és azt mondta:

– Én nem tudom ezt csinálni, Hattie, nem vagyok elég erős hozzá.

Egy hétig volt csak eltávozáson, és megrázó volt látni, mennyire megváltozott: kedélyes természete elillant, türelmetlenség és étvágytalanság vette át a helyét. Összerezzent, amikor Harriet megpróbálta megérinteni, alig aludt, helyette egész éjjel fent maradt és ivott, mert félt elaludni és szembesülni a rémálmokkal, amik vártak rá.

– Kérlek, segíts! – mondta az utolsó estéjükön, amikor a karjában sírta álomba magát tíz perccel azután, hogy vadul kirugdosta őt az ágyból, mert megijedt attól, hogy a másik oldalára fordult álmában.

Amikor letörölte a könnyeit, és rávette magát, hogy bevigye Miss Clara és Miss Ethel délutáni teáját, Jacob leveleire gondolt, amiket szépen összehajtva őrzött a fiókban. A gyűrött papírcsomókat, amiket az évek alatt küldött, fáradságot nem kímélve kivasalta, és újra életet lehelt beléjük. Gyerekes kézírással küldött kusza pillanatfelvételeket a pokolból, kölcsönvett vagy lopott papíron, amiket különböző méretű és formájú borítékokba rejtett. Amikor olvasta a leveleket, látta maga előtt, hogyan írta őket gyertyafényben, szedett-vedett táborhelyeken: fázva, rémülten, egyedül, megállva néhány szó előtt, mert nem akarja megriasztani őt, mégis muszáj kiírnia magából az emlékeket.

A partraszállás rázós volt. Amikor végre partot értünk, nem volt időnk összeszedni magunkat, mindjárt menni kellett a csatatérre. Arról nem írok neked, mert nem akarom, hogy ezek a képek kísértsék a gondolataidat, de annyit mondok, hogy nem volt idő sem enni, sem inni egy egész napon keresztül. Már áttörtük a hídfőt és sebesen haladunk előre. Nem alszom. Elveszett minden felszerelésem és pénzem. A sár és az eső volt a legnagyobb ellenségünk. Most folynak ennek a háborúnak a legkeményebb csatái, a szövetségesek azért harcolnak, hogy megvessék a lábukat Franciaországban. Úgy érzem, nagyon távol vagyok tőled, és hogy azokon a partokon maradt egy darab belőlem.