Anton Pavlovics
Csehov

Ványa bácsi

Jelenetek a falusi életből,
négy felvonásban

Morcsányi Géza
fordítása

Fordította
MORCSÁNYI GÉZA

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
АНТОН ПАВЛОВИЧ ЧЕХОВ
Дядя Ваня
Полное собрание сочинений в тридцати томах
Том тринадцатый, ПЬЕСЫ 1895–1904.
Издательство «Наука», Москва, 1978.

Fordítás © Morcsányi Géza, 2022

Szereplők

Szerebrjakov (Alekszandr Vlagyimirovics), nyugalmazott professzor

Jelena Andrejevna, a felesége, 27 éves

Szonya (Szofja Alekszandrovna), a professzor lánya az első házasságából

Marija Vasziljevna (Vojnyickaja), titkos tanácsos1 özvegye, a professzor első feleségének édesanyja

Vojnyickij (Ivan Petrovics, Ványa), Marija Vasziljevna fia

Asztrov (Mihail Lvovics), orvos

Tyelegin (Ilja Iljics), elszegényedett földbirtokos

Marina, öreg dada

Cseléd

A cselekmény Szerebrjakov birtokán játszódik.

Első felvonás

Kert. Egy teraszos ház része látszik. A kerti úton, egy öreg tölgyfa alatt asztal, teához terítve. Padok, székek, az egyik padon gitár hever. Az asztaltól nem messze hinta. – Délután három óra. Borús az idő.

Marina (kövér, nehézkesen mozgó nénike, a szamovárnál ül, harisnyát köt) és Asztrov (Marina mellett járkál).

Marina

(Megtölt egy poharat.) Tessék, gyerekem.

Asztrov

(Kelletlenül elveszi a poharat.) Nem nagyon kívánom.

Marina

Iszol akkor egy kis jó vodkát?

Asztrov

Nem. Nem iszom én mindennap vodkát. Az idő is fülledt.

Szünet.

Dadus, milyen régen ismerjük mi egymást?

Marina

(Elgondolkodva.) Milyen régen? Ha én arra emlékeznék… Idejöttél mihozzánk… mikor is?… még élt a Vera Petrovna, a Szonyecska anyja. Két télen idejártál, még az ő idejében… Hát, akkor tizenegy éve. (Gondolkodik.) De lehet, hogy több is…

Asztrov

Nagyon megváltoztam azóta?

Marina

Nagyon. Akkor szép fiatal férfi voltál, mostanra meg megöregedtél. A szépséged se olyan már. Azt ne is mondjam, hogy iszol is.

Asztrov

Így van… Más ember lett belőlem a tíz év alatt. És mitől? A túl sok munkától, dadus. Reggeltől estig talpon, nyugalmam nincsen, éjszaka meg csak fekszik az ember az ágyában, és retteg, nehogy elrángassák egy beteghez. Amióta ismerjük egymást, egész idő alatt egy napom sem volt, ami szabad lett volna. Hogyne öregedtem volna meg? Meg az élet önmagában is unalmas, ostoba, piszkos. Elnyeli az embert. Körös-körül csupa furcsa figura, csak furcsa figurák; aztán eltölt az ember közöttük két-három évet, és szép lassan, észre sem veszi, őbelőle is furcsa figura lesz. Nincs kiút, ez a sors. (Hosszú bajszát csavargatja.) Nézd meg, mekkora bajszot növesztettem… Hülye bajusz. Belőlem is az lett, dadus, figura… Elbutulni még nem butultam el, isten vigyázott rám, az eszem még a helyén van, de az érzéseim valahogy kikoptak. Semmit nem akarok, semmi nem kell, senkit nem szeretek… Na, téged, mondjuk, szeretlek. (Megcsókolja Marina homlokát.) Gyerekkoromban ugyanilyen dadám volt.

Marina

Nem akarsz akkor enni valamit?

Asztrov

Nem. Nagyböjtkor, a harmadik héten át kellett mennem Malickojéba a járvány miatt… Kiütéses tífusz… A házakban egymás hegyén-hátán az emberek… Kosz, büdösség, füst, a borjak a padlón, együtt a betegekkel… A malacok ugyanott… Egész nap lótottam-futottam, le se ültem, nem ettem egy falatot se, és amikor hazaértem, még akkor sem hagytak nyugtot – hozták a vasútról a váltóőrt; fölrakom az asztalra, hogy megoperáljam, az meg fogja magát, és meghal nekem bekloroformozva. És látod, amikor nem kellett volna, most bezzeg föltámadtak az érzéseim, furdalt a lelkiismeret, mintha direkt öltem volna meg… Leültem, behunytam a szemem – így ni –, és azon gondolkodom: azok, akik két-háromszáz évvel utánunk fognak élni, és akiknek mi most törjük az utat, megemlékeznek-e rólunk egy jó szóval? Hát nem, dadus, nem!

Marina

Az emberek nem, de isten majd igen.

Asztrov

Nahát, köszönöm. Ezt jól mondtad.

Belép Vojnyickij.

Vojnyickij

(A házból jön: reggeli utáni alvásból ébredt, gyűrött az ábrázata; leül a padra, megigazítja piperkőcös nyakkendőjét.) Az…

Szünet.

Az…

Asztrov

Kialudtad magad?

Vojnyickij

Ki… Nagyon. (Ásít.) Amióta itt lakik a professzor a nejével, kizökkent az élet a kerékvágásból… Nem akkor alszom, amikor kellene, reggelire meg ebédre mindenféle gezemicéket eszem, bort iszom… egészségtelen ez így! Azelőtt nem volt egy szabad percem se, én meg Szonya úgy dolgoztunk, mint a kisangyalok, most meg csak Szonya dolgozik, én meg alszom, eszem, iszom… Nem jó ez!

Marina

(A fejét csóválja.) Szép kis rend! A professzor tizenkettőkor kel, a szamovár meg reggel óta csak forr, mindenki őrá vár. Amíg nem voltak itt, mindig egykor ebédeltünk, ahogy rendes helyen szokás, most meg este hétkor. Éjszaka a professzor ír meg olvas, aztán éjjel kettőkor megszólal a csöngő… Na, mi van már? Teát! Költsek föl neki mindenkit, tegyem oda a szamovárt… Szép kis rend!

Asztrov

És sokáig lesznek még itt?

Vojnyickij

(Füttyent.) Száz évig. A professzor végleg itt akar maradni.

Marina

Tessék, most is. A szamovár már két órája ott az asztalon, ők meg elmennek sétálni.

Vojnyickij

Jönnek már, jönnek… Ne aggódj!

Hangok hallatszanak; hátul, a kertből, sétából visszatérve jön Szerebrjakov, Jelena Andrejevna, Szonya és Tyelegin.

Szerebrjakov

Gyönyörű, gyönyörű… Csodálatos látvány.

Tyelegin

Elbűvölő, kegyelmes úr.

Szonya

Papa, holnap kimegyünk az erdészetbe. Van kedved?

Vojnyickij

Hölgyek, urak, tea!

Szerebrjakov

Barátaim, legyetek oly jók, küldjétek be nekem a teát a dolgozószobámba. Ma még be kell fejeznem pár dolgot.

Szonya

De az erdészet biztosan tetszeni fog neked is…

Jelena Andrejevna, Szerebrjakov és Szonya bemegy a házba; Tyelegin az asztalhoz megy, és leül Marina mellé.

Vojnyickij

Hőség van, áll a levegő, a mi nagy tudósunk meg kabátban, kalocsniban, esernyővel, kesztyűben.

Asztrov

Biztos vigyáz magára.

Vojnyickij

De a felesége milyen szép! Milyen szép! Életemben nem láttam még ilyen szép nőt.

Tyelegin

Én, akár a mezőn járok, Marina Tyimofejevna, akár egy árnyas kertben sétálgatok, akár ezt az asztalt nézem, én kimondhatatlan gyönyörűséget érzek! Csudaszép az idő, a madárkák dalolnak, mindannyian békében, egyetértésben élünk – hát mi kéne még? (Elvesz egy poharat.) Szívből hálás vagyok maguknak!

Vojnyickij

(Álmodozva.) A szeme… Csodás egy nő!

Asztrov

Mesélj már valamit, Ivan Petrovics!

Vojnyickij

(Bágyadtan.) Mit meséljek én neked?

Asztrov

Nincs semmi újság?

Vojnyickij

Semmi. Minden a régi. Én az vagyok, aki voltam, bár biztosan romlottam, mert ellustultam, nem csinálok semmit, csak morgok, mint a bolhás kutya. Maman,2 az én öreg csókám, még mindig a női emancipációról fecseg, egyik szemével már a sírba néz, de a másikkal az új élet hajnalát keresi az okos könyveiben.

Asztrov

És a professzor?

Vojnyickij

Hát és a professzor változatlanul reggeltől késő éjszakáig ül a dolgozószobájában, és ír. „Ódákat költünk, írunk, írunk lankadatlanul. De jaj: se versünkre, se mireánk dicsfény sose hull.”3 Szegény papír! Inkább az önéletrajzát írná meg. Az micsoda remek téma! Egy nyugalmazott professzor, érted, egy vén kóró, egy tudós kakadu… Köszvény, reuma, migrén, a féltékenységtől meg az irigységtől már májnagyobbodása van… Kiköltözik ez a kakadu az első felesége birtokára, kényszerűségből, mert arra már nem telik neki, hogy a városban lakjon. Örökké panaszkodik, hogy mennyi szerencsétlenség érte, pedig ami azt illeti, ő aztán igazán szerencsés. (Idegesen.) Csak gondolj bele, micsoda szerencse! Egyszerű templomszolga fia volt, egy kis szeminarista, és addig-addig, hogy tudós fokozatot szerzett, katedrát, kegyelmes úr lett, az apósa szenátor volt, et cetera, et cetera. Ez mind nem is fontos különben. Hanem tudod, mi a fontos? Hogy egy ember huszonöt éven át tartja az előadásokat és írja a könyveket a művészetről, miközben abszolúte semmit nem ért a művészethez. Huszonöt éven át kérődzi vissza a mások gondolatait a realizmusról, a naturalizmusról meg minden egyéb marhaságról; huszonöt éven át mondja és írja azt, amit az okosok már régen tudnak, a hülyéket meg úgysem érdekli – vagyis huszonöt éven át csak a zabot hegyezi. És közben hogy el van telve magával! Igényei vannak! Nyugdíjba ment, és egy árva lélek sem ismeri a nevét, azt se tudják, kicsoda, vagyis huszonöt éven át más elől foglalta a helyet. És nézd meg: úgy vonul, mint egy félisten!

Asztrov

Na, te meg, úgy látom, irigy vagy rá.

Vojnyickij

Igen, irigy vagyok! És milyen sikeres a nőknél! Nincs az a Don Juan, akinek ekkora sikere lett volna! Az első felesége, a nővérem, gyönyörű, szelíd teremtés volt, olyan tiszta, mint a kék ég fölöttem, nemes, nagylelkű, több hódolója volt, mint emennek tanítványa – úgy szerette, ahogy csak a tiszta angyalok tudják szeretni a magukhoz hasonló tisztákat és gyönyörűeket. Az anyám, az anyósa mind a mai napig imádja, és mind a mai napig szent borzadállyal néz föl rá. A második felesége, aki szép, aki okos – az előbb láthattad –, akkor ment hozzá, amikor ez már öreg volt, neki adta a fiatalságát, a szépségét, a szabadságát, a fényét! Miért? Mire föl?

Asztrov

És hűséges a professzorhoz?

Vojnyickij

Sajnos igen.

Asztrov

Hogyhogy sajnos?

Vojnyickij

Azért, mert ez a hűség kívül-belül hamis. Sok benne a retorika, de logika nincs benne. Megcsalni egy öreg férjet, akit az ember ki nem állhat – ez erkölcstelen; de elfojtani magadban szegény fiatalságodat, az eleven érzéseidet – az nem erkölcstelen.

Tyelegin

(Sírós hangon.) Ványa, nem szeretem, amikor ezt mondod. Hát azért, tényleg… Aki megcsalja a férjét vagy a feleségét, az akkor egy hűtlen ember, az még a hazájához is képes hűtlen lenni!

Vojnyickij

(Bosszúsan.) Te ne dumálj bele, Szivacs.

Tyelegin

Már megbocsáss, Ványa. Nekem a feleségem az esküvőnk másnapján elszökött tőlem a kedvesével azon az alapon, hogy nekem nem vonzó a külsőm. Én utána sem szegtem meg soha a kötelességemet. Mind a mai napig szeretem, és hűséges vagyok hozzá, amivel tudom, segítem, a vagyonomat odaadtam a gyerekek neveltetésére, akiket a kedvesével nemzett. A boldogságom odalett, de a büszkeségem megmaradt. És neki? A fiatalság már elmúlt, a szépség a természet törvénye szerint elhamvadt, a kedvese lehunyta a szemét… Neki mi maradt, ugyan?

Belép Szonya és Jelena Andrejevna. Kisvártatva jön Marija Vasziljevna könyvvel a kezében: leül és olvas, teát adnak neki, oda se néz, úgy issza.

Szonya

(Sietősen, a dadának.) Dadus, valami parasztok vannak itt. Eredj, beszélj velük, majd én intézem a teát… (Teát tölt.)

A dada kimegy, Jelena Andrejevna elveszi a csészéjét, és iszik, a hintán ül.

Asztrov

(Jelena Andrejevnának.) Hát, én meg az ön férjéhez jöttem. Ön azt írta, hogy nagyon beteg, a reumája meg egyebek, erre most kiderül, hogy egészséges, mint a makk.

Jelena Andrejevna

Tegnap este nagyon morózus volt, panaszkodott, hogy fáj a lába, de ma jól megvan…

Asztrov

Én meg majd a nyakam törtem, úgy hajtottam több mint harminc kilométert4 idáig. Hát persze, mindegy, nem ez az első ilyen. Most viszont már itt maradok önöknél holnapig, legalább kialszom magamat, quantum satis.5

Szonya

Nagyszerű is. Olyan ritka, hogy nálunk alszik. Biztosan nem is ebédelt, ugye?

Asztrov

Nem, hölgyem, nem ebédeltem.

Szonya

Hát akkor legalább meg is ebédel. Mostanában hat óra után ebédelünk. (Iszik.) Hideg a tea!

Tyelegin

A szamovárnak már jelentősen csökkent a hőmérséklete.

Jelena Andrejevna

Nem számít, Ivan Ivanics, hidegen is megisszuk.

Tyelegin

Pardon, kérem… Nem Ivan Ivanics, hanem Ilja Iljics, kérem szépen… Ilja Iljics Tyelegin, vagy, ahogy egyesek hívni szoktak a ragyás arcbőröm alapján, Szivacs. Valamikor én tartottam keresztvíz alá Szonyecskát, és a kegyelmes úr, az ön férje, nagyon jól ismer. Itt lakom most önöknél, kérem szépen, ezen a birtokon, kérem… Ha méltóztatott észrevenni, mindennap önökkel ebédelek.

Szonya

Ilja Iljics a mi segítőnk, a jobbkezünk. (Gyengéden.) Jöjjön, keresztapa, töltök még magának.

Marija Vasziljevna

Ah!

Szonya

Mi baj, nagymama?

Marija Vasziljevna

Elfelejtettem szólni Alekszandrnak… cserben hagy már a memóriám… ma levelet kaptam Pavel Alekszejevicstől, Harkovból… elküldte az új brosúráját…

Asztrov

Érdekes?

Marija Vasziljevna

Érdekes, de valahogy olyan furcsa. Azt cáfolja, amit hét éve még ő maga védelmezett. Szörnyű!

Vojnyickij

Nincs abban semmi szörnyű. Igya a teáját, maman…

Marija Vasziljevna

De én beszélni szeretnék!

Vojnyickij

De ötven éve csak beszélünk és beszélünk, és brosúrákat olvasunk. Abba kéne már hagyni végre.

Marija Vasziljevna

Téged valami miatt zseníroz, ha én beszélek. Bocsáss meg, Jean, de az utóbbi évben úgy megváltoztál, hogy abszolúte nem ismerek rád… Pedig te határozott elvekkel rendelkező, ragyogó személyiség voltál…

Vojnyickij

Ó, persze! Ragyogtam én, csak világítani nem világítottam senkinek…

Szünet.

Ragyogó személyiség voltam… Ilyen egy gonosz viccet! Negyvenhét éves vagyok. Tavalyig én is, ahogy maga, csak direkt tömtem magamba ezt a skolasztikát, hogy semmit ne lássak, hogy ne lássam a valódi életet – és azt hittem, jól teszem. De most, ha maga azt tudná! Sokszor egész éjszaka nem tudok aludni a haragtól, a dühtől, hogy ilyen ostobán elpocsékoltam az időt, miközben mindent megkaphattam volna, amitől most már meg vagyok fosztva a korom miatt!

Szonya

Ványa bácsi, unalmas!

Marija Vasziljevna

(A fiának.) Úgy csinálsz, mintha a korábbi elveid tehetnének bármiről is… Pedig nem azok a hibásak, hanem te magad. Elfelejted, hogy az elv önmagában semmi, halott betű… Inkább munkálkodnod kellett volna.

Vojnyickij

Munkálkodnom? Nem lehet mindenki egy írói perpetuum mobile, mint a maga herr professzora.

Marija Vasziljevna

Mit akarsz ezzel mondani?

Szonya

(Könyörögve.) Nagymama! Ványa bácsi! Könyörgök!

Vojnyickij

Hallgatok. Hallgatok, és bocsánatot kérek.

Szünet.

Jelena Andrejevna

Milyen szép ma az idő… Nincs olyan hőség…

Szünet.

Vojnyickij

Ilyen időben jó fölkötni magát az embernek.

Tyelegin a gitárt hangolja. Marina a ház mellett járkál, és a tyúkokat hívogatja.

Marina

Pi, pi, pi…

Szonya

Dadus, mit akartak a parasztok?

Marina

Amit szoktak, hogy az ugarral mi legyen. Pi, pi, pi…

Szonya

Melyiket hívod?

Marina

A kendermagos elkószált a csibékkel… Csak el ne kapja a varjú… Pi, pi, pi… (Kimegy.)

Tyelegin polkát játszik, mindenki némán hallgatja, bejön egy cseléd.

Cseléd

A doktor úr itt van? (Asztrovnak.) Legyen szíves, Mihail Lvovics, magáért jöttek.

Asztrov

Honnan?

Cseléd

A gyárból.

Asztrov

(Bosszúsan.) Köszönöm alássan. Mindegy, menni kell… (Tekintetével a tányérsapkáját keresi.) A fene egye meg, de bosszantó…

Szonya

Jaj, de kellemetlen, tényleg… De a gyárból jöjjön vissza ebédelni.

Asztrov

Nem, az már késő lesz… Hát hogyan… Hát hova… (A cselédnek.) Tudod, mit, tényleg hozzál nekem, kedvesem, egy pohárka vodkát.

A cseléd kimegy.

Hát hogyan… Hát hova… (Megtalálja a sapkát.) Osztrovszkijnak valamelyik darabjában van egy ember, akinek nagy a bajsza, de kicsi a tehetsége…6 Hát ez vagyok én. Nos, volt szerencsém, hölgyek, urak… (Jelena Andrejevnának.) Ha valamikor bekukkantana hozzám, mondjuk Szofja Alekszandrovnával, őszintén örülnék. Nekem apró kis birtokom van, összesen bő harminc hektár,7 de ha érdekli, olyan mintakertem van, meg faiskolám, hogy olyat ezer kilométeres8 körzetben nem talál. Az enyém mellett van egy kincstári erdőgazdaság… Az ottani öreg erdész állandóan beteg, úgyhogy lényegében én intézek mindent.

Jelena Andrejevna

Hallottam már, hogy maga imádja az erdőt. Nyilván nagyon nagy hasznot lehet hajtani vele, de nem gátolja ez az igazi hivatásában? Elvégre maga orvos.

Asztrov

Azt csak a jóisten tudja, hogy mi az igazi hivatásunk.

Jelena Andrejevna

És érdekes?

Asztrov

Igen, érdekes munka.

Vojnyickij

(Gúnyosan.) Nagyon!

Jelena Andrejevna

(Asztrovnak.) Maga még fiatal ember, kinézetre… mondjuk, harminchat-harminchét éves… és nem lehet ez olyan érdekes, ahogy mondja… Mindig csak az erdő, az erdő. Gondolom, inkább egyhangú.

Szonya

Nem, dehogy, rendkívül érdekes. Mihail Lvovics minden évben új erdőket telepít, már küldtek is neki bronz emlékérmet meg oklevelet. Minden követ megmozgat, hogy ne irtsák ki az öreg fákat. Ha meghallgatja, teljesen egyet fog érteni vele. Azt mondja, hogy az erdő a föld dísze, az erdő tanít meg rá, hogy mi a szép, és magasztos hangulatot kelt bennünk. Az erdő megenyhíti a szigorú éghajlatot. Azokban az országokban, ahol enyhe az éghajlat, nem fecsérelnek annyi erőt a természettel való küzdelemre, ezért ott szelídebbek és gyengédebbek az emberek is; szépek, könnyen lelkesednek, a beszédük választékos, a mozgásuk kecses. Virágzik a művészet és a tudomány, a filozófiájuk nem olyan komor, a nőkhöz való viszonyuk csupa elegáns nemesség…

Vojnyickij

(Nevetve.) Brávó, brávó! Kedves dolog ez nagyon, de engem nem győz meg, úgyhogy (Asztrovnak) engedd meg nekem, barátom, hogy ezentúl is fával fűtsem a kályhákat, és gerendából építsem a fészert.

Asztrov

A kályhát fűtheted tőzeggel, fészert meg építhetsz kőből. Jó, megengedem, ha szükségből kivágod a fákat, de miért kell irtani őket? Az orosz erdők reszketnek a fejszecsapások alatt, fák milliárdjai halnak meg, pusztul az állatok és a madarak lakóhelye, elapadnak és kiszáradnak a folyók, csodálatos tájak tűnnek el véglegesen, és mindez csak azért, mert a lusta embernek nincs annyi esze, hogy lehajoljon, és fölszedje a földről a tüzelőt. (Jelena Andrejevnának.) Nincs igazam, asszonyom? Micsoda esztelen barbárnak kell ahhoz lenni, hogy az ember eltüzelje a kályhájában ezt a szépséget, tönkretegye, amit létrehozni nem tud. Azért kapott az ember értelmet és alkotóerőt, hogy megsokszorozza, amije van, de eddig még nem teremtett, csak rombolt. Egyre kevesebb és kevesebb az erdő, a folyók apadnak, a vadak kipusztultak, az éghajlat tönkretéve, és a föld napról napra szegényebb és rútabb. (Vojnyickijnak.) Látod, te is gúnyosan nézel rám; amit mondok, az szerinted nem komoly és… és lehet, hogy ez tényleg csak mánia, de amikor elmegyek a parasztok erdei mellett, amiket én mentettem meg a kivágástól, vagy amikor hallom, hogy zúg az én fiatal erdőm, amit a saját kezemmel ültettem, akkor tudom, hogy az éghajlat egy kicsit tőlem is függ, és hogyha ezer év múlva boldogok lesznek az emberek, akkor az egy kicsit miattam is lesz. Amikor nyírfát ültetek, és aztán látom, ahogy zöldül, és hajlong a szélben, a lelkem megtelik büszkeséggel, és én… (Meglátja a cselédet, aki tálcán egy pohár vodkát hozott neki.) Viszont most… (iszik) indulnom kell. Végső soron valószínűleg csak az én mániám az egész. Volt szerencsém, alászolgája! (A ház felé indul.)

Szonya

(Belékarol, és vele megy.) Akkor mikor jön el hozzánk?

Asztrov

Nem tudom…

Szonya

Megint egy hónap múlva?…

Asztrov és Szonya bemegy a házba, Marija Vasziljevna és Tyelegin ott marad az asztalnál; Jelena Andrejevna és Vojnyickij a terasz felé megy.

Jelena Andrejevna

Ön pedig, Ivan Petrovics, megint lehetetlenül viselkedett. Mindenképpen föl kellett bosszantania Marija Vasziljevnát, ugye? A perpetuum mobilét emlegetni! És ma a reggelinél megint veszekedett Alekszandrral. Milyen kicsinyes dolog ez!

Vojnyickij

De ha egyszer gyűlölöm Alekszandrt!

Jelena Andrejevna

Nincs miért gyűlölnie, ő is ugyanolyan, mint bárki más. Nem rosszabb magánál.

Vojnyickij

Ha látná a saját arcát, a mozdulatait… Maga mennyire lusta élni! Ah, mennyire lusta!

Jelena Andrejevna

Áh, lusta is vagyok, unom is! Mindenki a férjemet szidja, mindenki szánakozva néz rám: szegény szerencsétlen, öreg a férje! Ez a felém áradó részvét – hogy én hogy átlátok ezen! Lám, ahogy az előbb Asztrov mondta: maguk mind felelőtlenül pusztítják az erdőt, és hamarosan nem marad semmi a földön. Ugyanilyen esztelenül pusztítják az embert is, és nemsokára, hála maguknak, nem marad a földön se hűség, se tisztaság, se áldozatkészség. Miért nem tud közömbösen nézni egy nőre, ha nem a magáé? Mert – igaza van a doktornak – mindannyiukban ott ül a pusztítás ördöge. Nem sajnálják maguk se az erdőket, se a madarakat, se a nőket, se egymást…

Vojnyickij

Nem szeretem ezt a filozófiát!

Szünet.

Jelena Andrejevna

Kimerült, ideges arca van ennek a doktornak. Érdekes arc. Szonyának nyilván tetszik, szerelmes belé, és meg is értem. Már háromszor találkoztam vele, de amilyen félszeg vagyok, egyszer sem beszéltem vele rendesen, elég barátságtalanul viselkedtem vele. Azt hiszi, ilyen undok vagyok. Mi valószínűleg azért vagyunk ilyen nagy barátok, Ivan Petrovics, mert mind a ketten életunt, unalmas emberek vagyunk! Unalmasak! Ne nézzen így rám, ezt nem szeretem.

Vojnyickij

Tudok én másképp nézni magára, ha egyszer szeretem? Maga a boldogságom, az életem, a fiatalságom! Tudom, elenyészően kevés esélyem van a viszonzásra, szinte nulla, de nekem nem kell semmi, csak azt engedje meg, hogy nézzem magát, halljam a hangját…

Jelena Andrejevna

Halkabban, meghallhatják!

Már a háznál vannak.

Vojnyickij

(Követi Jelena Andrejevnát.) Engedje meg, hogy beszéljek a szerelmemről, ne kergessen el, és nekem már az is a legnagyobb boldogság lesz…

Jelena Andrejevna

Jaj, de rémes…

Mindketten bemennek a házba.

Tyelegin pengeti a húrokat, polkát játszik; Marija Vasziljevna a brosúrájába jegyezget valamit.

Függöny.

Utószó

Aligha van még egy olyan örök, az aktualitását soha el nem vesztő téma, mint a nosztalgia – talán ez az egyik titka Csehov máig tartó töretlen sikerének. Csehov drámáinak nem egy szereplője kíváncsi álmodozással gondol a jövőre, arra, hogy az utókor vajon miként tekint majd vissza rájuk: miközben a drámák pontosan tudják, semmi sem változik, csak a változás iránti igény és a változásra való nehéz képesség.

A Ványa bácsi a nosztalgia drámája, de nem a cukros, jóleső visszaemlékezéseké, hanem a jelent megbénító nosztalgiáé. Ez a bénultság mégsem válik tragikussá, fenségessé: Csehov színpadán nagyon is mindennapi, inkább nevetséges, eleven ez a tehetetlenség.

Anton Pavlovics Csehov (1860–1904) négy nagy drámájaként szokás együtt emlegetni a Sirály, a Ványa bácsi, a Három nővér és a Meggyeskert című színműveket. A Ványa bácsi beszédes alcímével – Jelenetek a falusi életből – 1896-ban készült el, egy korábbi, Manó című vígjátékának szüzséjét és karaktereit felhasználva.

A Ványa bácsit sokan fordították magyarra: Jób Dániel (1920), Háy Gyula (1950), Makai Imre (1981), Koros Fekete Zsuzsánna (2008), Slárku Anett (2015) és Hamvai Kornél (2015). Kiadásunk Morcsányi Géza fordítását közli – ennek alapján készültek többek között Valló Péter (1996), Koltai M. Gábor (2011), Rázga Miklós (2001), Szántó Erika (2003), Marton László (2010) és Szász János (2018) rendezései.

„Vannak időszakok, amikor inkább Shakespeare drámáinak bemutatói sűrűsödnek, s vannak, amikor Csehovéi. A társadalmi konfliktusok kiéleződésekor az ember és a világ kapcsolatáról és ellentétéről Shakespeare-rel lehet komplexebben szólni, ám a társadalmi konfliktusok lecsendesülése, visszaszorulása, elfojtódása idején Csehovval. A társadalmi méretű drámák költője inkább Shakespeare, a »mindennapok drámaiságáé« Csehov”,1 írta Nánay István az 1980-as évek elején az akkor éppen különösen erős Csehov-divat okairól. Bár a Ványa bácsi – Csehov többi drámájához hasonlóan – visszatérő szereplője a színházak repertoárjainak, a magyar közönség számára talán a legnagyobb hatású interpretáció mégis Alfonzó 1979-es televíziós paródiája. Nem véletlenül: az állóképszerű jelenetek, a szellemes riposztok, az egymás álmodozását lecsapó szállóigeszerű mondatok a dráma mélyének leglényegét jelenítik meg – és Csehov szándékaitól talán nem is távol álló szatirikus együttérzéssel.

Szerebrjakov professzor udvarházában maga a professzor ritka vendég: az idős, zsémbes tudós és fiatal felesége, Jelena most mégis itt tartózkodik, és ez felbolygatja a megszokott viszonyokat. Az udvarházat voltaképpen a professzor első feleségének testvére, Ványa bácsi, és az első házasságból született lánya, Szonya viszi. Ugyanitt lakik még az első feleség idős édesanyja és az egykori dada, de állandó vendég Asztrov, a doktor is. Mindennél erősebben talán Ványa bácsi szembesül saját tehetetlenségével: reménytelen szerelme Jelena iránt ráébreszti, egész életének az udvarház fenntartására irányuló munkája megfosztotta saját remélt lehetőségeitől.

A szereplők egymáshoz és a munkához fűződő viszonyaikon keresztül határozzák meg magukat, miközben a Ványa bácsira különösen igaz, hogy Csehovnál „nem az a fontos, ami megtörténik, hanem az, ami nem történt meg”.2 Szerebrjakov tervezi, de végül mégsem adja el a birtokot, Szonya szerelmet próbál vallani, de aztán mégis rossz közvetítőre bízza ügyét, Jelena zongorázni szeretne, de még ennyit sem tud elérni. Mesteri módon egyénített karakterek kergetőznek lustán, és itt már nincs központi karakter, aki csomópont lehetne a körötte gyűlő indulatoknak, ahogy például még az Ivanovban történt.3

Voltaképpen mintha mindenki mellékszereplő lenne, mindenki felesleges ember. Ahogy Jelena fogalmazza meg: „Én pedig unalmas epizódszereplő vagyok… A zenében is, a férjem házában is, az összes szívügyemben, egyszóval mindenütt csak epizódszereplő voltam.”

Felvetődik a kérdés: akkor vajon miért pont Ványa bácsi a címszereplő? Maguk a férfiak egyformán tehetetlenek, a darabban mintha három párhuzamos férfiklimaxot is végigkövethetnénk: a zsémbes (ma úgy mondanánk: passzív-agresszív) professzor, a munkába és mániáiba menekülő (ma úgy mondanánk: klímaaktivista) orvos mellett még Ványa bácsi a leginkább semmilyen karakter a három férfi közül: neki tényleg nem sikerült semmi. A professzornak csak a múlt van, az orvos a jövőben bízik: Ványa realista, és dühös a tehetetlen jelenre.

Ványa drámai partnere épp ezért sem annyira Jelena, mint maga a professzor: nélküle nem lehetne az, aki, a dühe hozzá köti. Ám miközben mindenki Szerebrjakov tehetségének szenteli az életét, maga a professzor sem elégedett: „Az ember egy életen át munkálkodik a tudományért, megszokja a dolgozószobáját, az auditóriumot, a rangos kollégákat – és aztán egyszer csak hirtelen arra ébred, hogy itt van ebben a kriptában, mindennap ugyanazokat az ostoba embereket látja, az üres fecsegésüket hallja… […] Nincs erőm! És erre még nem akarják megbocsátani nekem, hogy öreg vagyok!”

A Ványa bácsi talán abban különbözik a leginkább a többi Csehov-drámától, hogy nagyon sok benne a nyílt veszekedés, a nyílt indulat. Ez az indulat azonban inkább parodisztikus, semmint tragikus: Ványa kétszer is rálő Szerebrjakovra, de egyszer sem találja el, és Ványa meghiúsított öngyilkossági kísérletét sem lehet valóban komolyan venni. Mégsem pusztán bohózati elemek ezek – bár felidézik azokat –, hanem Csehov realizmusának keserű és empatikus megnyilvánulásai.

Ványa bácsi a darab végén még elbúcsúzni sem fog a nyugalmukat felkavaró, végre hazautazó házaspártól, hiszen túlélésének záloga a folyamatos munka: „Menjenek csak, de én… nem bírok. Nagyon nehéz. Minél előbb el kell foglalnom magamat valamivel… Dolgozni, dolgozni.” Az ő szólamához csatlakozik a dolgos Szonya „tűrni kell” mantráival. A dráma nagyszerűségét jelzi, hogy nem lehet eldönteni, mindez boldog vagy épp szomorú befejezés-e, öncsalás vagy okos túlélési technika, amit látunk. Ahogy a formátlan hétköznapi életben, úgy a dráma mesterien megszerkesztett világában is olyan nehéz néha ezt eldönteni.

Turi Tímea

Jegyzetek

1 Polgári rang Oroszországban (1724-től 1917-ig), a tizennégy fokozatú rangsor 3. osztályában.

2 Anya (francia).

3 Idézet Ivan Ivanovics Dmitrijev (1760–1836) Idegen tan című szatirikus költeményéből (1794).

4 Az eredetiben harminc verszta szerepel. 1 verszta = 1067 méter.

5 Amennyit csak kell (latin).

6 A. Ny. Osztrovszkij (1823–1886) Hozomány nélküli menyasszony című drámájában (1878) az egyik szereplő, Paratov mutatkozik be ezekkel a szavakkal. Asztrov előző félmondatai egy másik Osztrovszkij-dráma, a Farkasok és bárányok (1875) öreg, makogó cselédjének beszédstílusát idézik.

7 Az eredetiben: gyeszjatyina, 1 gyeszjatyina=1,0925 hektár.

8 Az eredetiben: ezerversztás.

Utószó

1 Nánay István: Csehov-bemutatók vallatása. Színház, 1983, 32–38: 32.

2 Világirodalmi lexikon. Gondolat, Budapest, 1976, 250.

3 Spiró György: Utószó. In Anton Pavlovics Csehov: Ivanov. Magvető, Budapest, 2021, 105–108.

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Utószó

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Losoncz-Kelemen Emese
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3363 0
SZÍNHÁZ AZ EGÉSZ – ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License