Borító

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Václav Klaus: Návrat inflace. Kluzká cesta bezstarostného zadlužování

© Václav Klaus, 2022

Magyar kiadás:

Václav Klaus: Az infláció visszatérése – A könnyelmű eladósodás síkos útja

© MCC Press Kft., 2023

© Forgács Ildikó, 2023

Fordította: Forgács Ildikó

Szerkesztette: G. Kovács László

Lektorálta: Sebestyén Géza

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-80-7 (print)

ISBN 978-615-6351-81-4 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mihály Zita

Korrektúra: C. Vladár Zsuzsa

Borító: Coverist Studio

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

I. Az infláció visszatérése

1. Lázadás a gazdaság ellen és napjaink társadalmának jogosultsági szemléletmódja

2. Az infláció már jelen van

3. Elég a paramétereket megváltoztatni, vagy lényegi változásnak kell bekövetkeznie?

4. Vissza az inflációhoz

5. Az inflációval nem lehet megbékélni

II. Az infláció keresleti, nincs kifogás

III. Mellékletek

1. Kamatlábak, növekvő infláció és gazdasági egyensúlyhiány

2. Ne kövessük el a régi hibákat: ne hagyjuk, hogy a pénzügyek és a bankrendszer bezöldüljenek

3. Inflációról, megszorításokról és rendszerszintű változásokról – Ivana Pečinkova interjúja Václav Klausszal

4. A jelenlegi cseh kormánynak nincsen semmiféle inflációellenes politikája, és nem is tárgyal ilyenről

5. Az ágazati különadó a gazdasági környezetet meghatározó paraméterek eltüntetését jelenti

Előszó a magyar kiadáshoz

Nagyra értékelem a lehetőséget, hogy ezzel a kis könyvvel megszólíthatom a magyar olvasókat. A Stěhování národů (Népvándorlás) és a 30 let cesty ke svobodě. Ale i zpět (A szabadság hullámvasútján) című köteteim után ez a harmadik magyar nyelven megjelenő könyvem.

Az első kötet 2015-ben a rendkívül veszélyes tömeges migrációs hullámra reagált, amelyet az európai kormányok (és az uniós kormányzat) teljességgel elhibázott politikája okozott. Akkoriban csak Magyarország állt ki ellene határozottan és bátran. A jelenséget nem a migránsok idézték elő, mi magunk hívtuk és hívjuk meg őket viselkedésünkkel, nagyvonalú szociálpolitikánkkal és azzal, hogy nem vagyunk hajlandóak azokat a munkákat elvégezni, amelyeket a modern kor felfuvalkodottsága alantasnak ítél. Ne fogjunk rá mindent a migránsok rossz helyzetére azokban az országokban, ahonnan érkeznek.

A mai infláció is, amely szinte ugyanolyan mértékben terheli Magyarország és a Cseh Köztársaság állampolgárait – a legutóbbi cseh szám 17,5 százalék, az általam ismert legutóbbi magyar 15,6 százalék (de hazánkban eddig még egyetlen ár mozgását sem állították meg adminisztratív úton, valamiféle „árplafon” bevezetésével) –, nagy viták tárgyát képezi, legyen szó annak okairól vagy megoldásáról, megszüntetéséről. Mint ahogy minden nagy társadalmi jelenség, ez is megosztja a társadalmat, a róla alkotott véleményekben megjelennek a vita egyes résztvevőinek ideológiai kiindulópontjai, amelyek felülírják a szakmaiságot, jól láthatóan különválnak a piacgazdaságnak (és az állam gazdasági szerepvállalásának) a támogatói és ellenzői. Ebből kifolyólag nem csak a monetáris vagy fiskális politika technikai kérdéseiről van szó.

Az infláció nem törődik a vitáinkkal, csak növekszik tovább, és örül, hogy mindeddig nem született semmiféle következetes inflációellenes politika. Sem nálunk, sem másutt Európában. Az államok tovább folytatják költségvetésük deficitfinanszírozását, a jegybankok tovább nyomtatják a pénzt, és negatív tartományban tartják a reálkamatlábakat. Mindezekről a dolgokról szól ez a nem túl nagy terjedelmű könyv.

A Nyugat országaiban a 2008–2009-es válság után addig harcoltak a defláció ellen, míg végül bekövetkezett a – sok közgazdász, köztük jómagam által várt és előre látott – infláció, mégpedig olyan magas, amilyet a ma élő nemzedékek még nem tapasztaltak. Sőt, nálunk, a Cseh Köztársaságban sosem volt még komoly infláció, nem úgy, mint Magyarországon a második világháború után. Ezért van mindenki úgy meglepődve. Pedig nincs miért meglepődni.

Ez a könyv az inflációról alkotott nézeteimet tartalmazza, nem szorítkozik a szakmai részletekre, nem terheli az olvasót túlzottan sok statisztikai adattal, amelyek számos szerzőnél egyébként is csak kulisszaként szerepelnek, nem képezik a szöveg szerves részét. Számomra a társadalmi-politikai összefüggések a kulcsfontosságúak, mivel csak ezek adhatnak magyarázatot az inflációs „sakkjátszma” főszereplőinek viselkedésére.

A kormányzati politikusok, akárcsak a jegybankárok, nem beprogramozott bábok, akik megkapják a statisztikai adatokat, majd az előregyártott algoritmusok alapján (amelyek tankönyvi tételeken alapulnak) megteszik a legjobb lépést. A politikusok és a bankárok is emberek, a kor produktumai, megvan a tudásuk, de vannak előítéleteik is, tisztán mérlegelnek, de annak is tudatában vannak, hogy lépéseik milyen hatással lesznek falun élő nagymamájukra vagy politikai pártjuk szponzorára; „függetleneknek” mutatják magukat, de azt várják, mi jön le reggel a médiában, és ennek megfelelően hozzák meg döntéseiket; magabiztosan és arrogánsan viselkednek ugyan, de eredeti gondolataikat valójában alárendelik a „csordaszellemnek”.

Mindezek miatt a tágabb kontextust kell figyelembe venni. Könyvemben a kor, a mi életünk időszakának két fő jellemzőjét hangsúlyozom, amelyek szerintem szorosan összefüggnek a mai inflációval: a már régóta tartó, gazdaságellenes lázadást és a jogosultságokra épülő társadalom kialakulását. Magyarországon és a Cseh Köztársaságban mindkettőt ismerjük a kommunizmus idejéből, de most újult erővel térnek vissza. A kommunizmus vörös lázadás volt a gazdaság ellen, ma zöld lázadásnak vagyunk tanúi, sőt, az utóbbi időben szivárványszínű lázadásnak is. Ennek nem lehet jó vége.

Ezzel azt akarom mondani, hogy az államok által folytatott monetáris és fiskális politika nem az infláció születésének és folyamatának kezdete, hanem inkább a vége. Ez nem mentség a pénzügyminiszterek vagy a jegybankelnökök számára, hanem pusztán a korlátaik tudatosítása. Mindkét országban nagy szükség lenne azonban bátor pénzügyminiszterekre és bankvezetőkre. Az ő radikális beavatkozásuk nélkül nem fogunk megszabadulni az inflációtól.

Az állam fiskális politikája nem kerülheti el a radikális költségvetési megszorításokat. A költségvetésnek egyensúlyba kell kerülnie. A pénzügyminiszterek rendkívüli adókat akarnak bevezetni azok számára, akiknek rendkívüli nyereségük van, de nem lenne szabad elfelejteniük, hogy inflációs helyzetben az államnak van a legnagyobb rendkívüli nyeresége – változatlan adókulcsok mellett az állam az, amely a legtöbb pénzt keresi az infláción. Ezért elég bátornak kellene lennie ahhoz, hogy csökkentse a költségvetési kiadásokat, illetve ne folytassa a költségvetési hiány politikáját.

A komoly közgazdászok véleménye csak árnyalatokban különbözik. Ahhoz, hogy az infláció monetáris jelenség, nem férhet kétség, mégsem folyik komoly vita a pénzről, a gazdaságban jelen lévő pénz mennyiségéről. A keynesianizmus újabb győzelmet aratott, ezúttal a neokeynesianizmus és annak szélsőséges változata, a „modern monetáris elmélet” formájában. Attól még, hogy az amerikai jegybank elnöke azt mondja, hogy nem a pénz vagy a monetáris aggregátumok jelentik a problémát, és a Bank of England inflációs jelentésében 2018 óta nem tesz említést a pénzmennyiségről, mi nem követhetjük el ugyanezt a hibát. A vitát nem lehet leszűkíteni a kamat emelésének (vagy nem emelésének) témájára, bár a magyar jegybankot dicséret illeti, amiért a legmagasabb kamatlábakat merte alkalmazni Európában.

Már régóta próbálom felhívni a figyelmet arra, hogy nem helyes az infláció elleni küzdelmet úgy kikerülni, hogy az infláció következményei miatt kompenzáljuk az egyéneket, a vállalatokat és a közszféra szervezeteit. Ez nem fogja megszüntetni az inflációt. Hitelből veszteségeket kompenzálni (a költségvetési hiány növelésével), ahogyan az a Cseh Köztársaságban történik, teljesen abszurd (növeli az inflációt). A társadalom egy szűk kisebbségének lehet kártérítést adni, de nem a többségnek vagy akár mindenkinek. Fogalmi szinten szigorúan el kell különítenünk a „kompenzációt” a racionális szociálpolitikától. A két dolog nem ugyanaz.

Az infláció megszüntetéséhez komoly beavatkozásra van szükség a társadalom életébe és a gazdaság működésébe. Nem a pénzreformhoz hasonló brutális beavatkozásért kiáltok; ezt Csehszlovákiában 1953-ban megtapasztaltuk, és egész nemzedékek emlékeznek rá. Az aggregált kereslet csökkentésére szólítok fel, aminek jelentős költségei lesznek, és ami sajnos „kemény földet érés” (hard landing) lesz az anyagi lehetőségeinket meghaladó életmód után. Nem lesz soft landing, nem lesz zökkenőmentes a leszállás. A gazdasági növekedés leáll, gazdasági visszaesés, recesszió következik be.

Az inflációs potenciál kialakulása éveket vett igénybe (2008-tól 2019-ig), a zöld gondolkodás erejének fokozódása és a gazdasági növekedés ebből következő eróziója pedig az egész elmúlt évtizedben zajlott (és a Green Deal 2019-es bejelentésében csúcsosodott ki). A koronavírus és különösen a világ országainak a világjárvány elleni beavatkozásai megzavarták és meggyengítették a gazdaságot (bár továbbra is túl sok pénz áramlott a gazdaságba, még inkább, mint korábban). Ez szűk keresztmetszeteket és ezekből eredő áremelkedést eredményezett. Ez elég volt az infláció kialakulásához. De 2022. február 24-én jött az ukrajnai háború és az ezzel járó további gazdasági zavarok, és különösen az energiahelyzet drámai bonyolódása. Nem a háború az oka az inflációnak, a Cseh Köztársaságban az infláció már a háború előtt is 10 százalék fölött volt, de a háború – és különösen az energiaszektor alapvető destabilizációja – jelentősen megnöveli az inflációt. Mégsem szabad az inflációt a háborúra fogni.

Nem vagyok a magyar gazdaság szakértője, bár távolról éveken át figyelemmel követtem. Akárcsak hazánkban, ott is úgy fest a dolog, hogy az infláció meg fogja közelíteni a 20 százalékot. Egészen a magyar kiadáshoz szánt előszó megírásának napjáig a Cseh Köztársaságban nem következett be árbefagyasztás, Magyarországon igen, ami bizonyosan az infláció felgyorsulását fogja okozni. A Cseh Köztársaságban már három hónapja csökken a kiskereskedelmi forgalom, Magyarországon „csak” lassul. Úgy gondolom, hogy ott is csökkenésre kell számítani. Nem merem megjósolni az energiaárak vagy a cseh korona és a magyar forint árfolyamának alakulását. Mindenesetre az infláció még jó ideig velünk lesz.

Mindkét ország politikusai kénytelenek népszerűtlen döntéseket hozni. A cseh kormánynak nincs ehhez ereje, nincs meg a belső koherenciája (egy öttagú koalíció rendkívül hatékony akadálya a kormányzásnak), a nyilvánosság nem hisz a kormánynak. A kormány ezért nem bátor és nem következetes, és nem is lesz az.

Kívülről nézve a magyar kormánynak van ereje; mentes a belső ellentmondásoktól, van egy erős, szókimondó és bátor miniszterelnöke, aki tudja, hogy nem lehet az országgal kapcsolatos döntéseket Brüsszelre bízni, és aki képes hosszú távon szemlélni a hazai, európai és globális viszonyokat.

Bízom benne, hogy ez a kis könyv, amelyet egy olyan cseh közgazdász írt, aki több mint harminc éve vált politikussá, olvasókra talál Magyarországon is, és hozzá tud járulni a témáról szóló magyar párbeszédhez. Olyan szerző írta, aki tiszteli Magyarországot, aki figyelemmel kíséri történelmi fejlődését, s aki időről időre kézbe veszi Márai Sándor egy-egy könyvét, hogy okuljon, hogy felelevenítse, ami feledésbe merült. Olyan szerző, aki nagyra értékeli a Petőfi-díjat, amelyet 2018-ban kapott Budapesten. Olyan szerző, aki Magyarország barátjának tartja magát, és aki Magyarországot és miniszterelnökét, ha szükséges, bárhol a világon védelmébe veszi.

2022. szeptember 12.

I. Az infláció visszatérése

1. Lázadás a gazdaság ellen és napjaink társadalmának jogosultsági szemléletmódja

Aki figyelemmel kíséri napjaink történéseit, tudja, hogy az, ami ma körülöttünk sok tekintetben zajlik, nem elhanyagolható változás a múlthoz képest – legyen szó akár a távoli vagy a közelebbi múltról. Ezt a változást, annak lényegét és kiváltó okainak együttesét nem szabad a koronavírus-járvány árnyékában alábecsülni vagy kizárólag a koronavírushoz kötni.{1} Ebben a könyvben e változás egy bizonyos dimenziójával foglalkozom, amelynek megnyilvánulási formája a rég nem látott fokú infláció. Ez a jelenség összefügg költségvetési deficitjeink példa nélküli mértékével az utóbbi két évben, hazánk régóta tapasztalható hajlamával, hogy deficitfinanszírozást folytasson, és a jegybankok magatartásának megváltozásával. Ha az infláció mértékéről beszélek, akkor úgy gondolok az inflációra, mint komoly gazdasági működési zavarra, az árszintek elmozdulására, és nem egy egyszeri „drágulásra”, nem egyes árak véletlenszerű vagy epizodikus emelkedésére.

Sajnos polgártársaink közül kevesen vannak tisztában e változás mélységével, és különösen az államháztartásunkat érintő zavarok mértékével (s korrigálásuk nehézségeivel). Sokan még mindig úgy gondolják, hogy az állam pénzügyei nem az ő pénzügyeik, hogy a „valuta” valahol a légüres térben jön létre, még mindig úgy érzik, hogy ez nem tartozik rájuk. Ez részben az ő hibájuk, részben pedig nem. Hazánkban ezt a problémát nem tárgyalják és magyarázzák eleget és érthetően, és egyáltalán nem elég részletesen. A kérdés csak az, hogy a mai guglizás, twitterezés és sms-ezés lehetővé teszi-e a komoly magyarázatot. Hiányoznak a mérvadó „írott” (és nyugodtan végigolvasott) szövegek. Ha pedig születnek ilyenek, azokat „nem hallgatjuk meg”, nem figyelünk oda rájuk.

Deficitjeink az utóbbi években (lásd a második részben szereplő adatokat) – úgy, ahogy az egész nyugati világban – nem véletlenül vagy éppen a körülmények véletlen egybeesése folytán alakultak ki. Újra csak azt mondhatom, hogy