LIZY SMITH

PROFILOZÓ

Könyv Guru

Budapest, 2025

Húsz év fegyház. Ez vár Peter Gresslerre, a hajdani nyomozóra. De vár rá egy titkos ajánlat is: megfelezik a büntetését, ha beáll egy törvényesség határán mozgó szervezetbe, amely hasznosítani akarja a szaktudását.

Egy békés kisvárosban brutális gyilkosságsorozat veszi kezdetét. A tettes minden áldozatot kegyetlen késszúrásokkal végez ki, és a nyomok négy gyilkosság után is semmitmondóak. A fekete ruhás, megközelíthetetlen férfi vezette csapat veszi át a nyomozást, amelyet Peter egyedi látásmódja új irányba állít.

A nyomozás menete olyan eseményekhez vezet, amelyek feltépik a régi sebeket. Nemcsak a rendőrőrs tagjai, hanem a félkatonai csapat jelenlévő emberei is kénytelenek szembenézni saját titkaikkal, bűneikkel és elhallgatott traumáikkal.

Mindeközben az áldozatok száma folyamatosan nő…

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

Epilógus

1. FEJEZET

Egy pillanatra megállt az idő. A jelenlévők lélegzetvisszafojtva, mozdulatlanul várták az ítélethirdetést. A csend olyan sűrű volt, hogy még a légy zümmögése is ijesztően tisztán hallatszott. Minden tekintet a bíróra szegeződött – az áldozat családtagjai igazságszolgáltatást reméltek, a vádlott ismerősei a megmásíthatatlantól rettegtek.

– Fegyházban letöltendő húsz év szabadságvesztésre ítélem! – A bíró szigorú, könyörtelen hangja pengeként szelte a dermedt némaságot.

Az ítéletet elhangzott, és Peter megtört alakja még hangsúlyosabbá vált. A férfi hajdani tekintélyt parancsoló megjelenése a tárgyalás végére a feledés homályába veszett. Helyette egy magába roskadt ember ült a vádlottak padján. Egykor napbarnított bőrét mára sápadt, viaszfehér árnyalat váltotta fel. Az ablaktalan cellában eltöltött hónapok kiszívták belőle az élet színét és erejét.

Fekete haja, amely régen enyhén göndör tincsekben hullott a homlokába, fényes zselével mindig tökéletesen beállítva, most rövidre nyírva, katonás szigorral simult a koponyájához. Valamikor, nem is olyan régen minden reggel gondosan formálta frizuráját a tükör előtt. Fontos volt számára a jó benyomás, a kontroll, a külső harmónia. Most viszont csak a hajvágó nyers nyoma maradt, amit a börtön szabott rá kényszerként, mintha ez a változás maga is azt üvöltötte volna: „többé nem te irányítasz.”

Sötétbarna szeme üresen meredt előre, korábbi életteli tekintete köddé vált. A tükör, amelyre egykor annyi önelégült pillantást vetett, már rég nem adott vissza semmit sem a hajdani önmagából.

Húsz év!

A szám visszhangként zakatolt Peter fülében. Olyan irreálisnak tűnt, mintha nem is neki szólt volna. Magas, izmos testét könyörtelen béklyóba zárta a szék. Szívverése a mellkasát feszítette, a tagadás erőteljesen lüktetett benne. Ez csak félreértés, ez nem történhetett meg. Nem vele.

Remélte, hogy ez csak egy álom, hogy az agya csak torz játékot űzött vele. A valóságtól messzire eltávolodott elméje nem tudta sokáig megvédeni. A tudatára fokozatosan rátelepedett az ítélet súlya. A húsz év nemcsak időegységgé, hanem lidércnyomássá is vált, amely egy sötét, végtelen útvesztőbe taszította a lelkét. Körülötte megfagyott a levegő, és a világ is mozdulatlanná dermedt. Nemsokára a levegővétel is küzdelemmé vált, és kénytelen volt tudatosan utasítást adni önmagának: „lélegezz!”.

Húsz év… Véletlen volt! Legalábbis ő ezt bizonygatta. A gyilkosság? Igen, megtörtént, de nem tervezte, nem akarta. A védelme is erre épült. Ami viszont utána jött, az már egy másik történet volt. A bizonyítékok eltüntetése, a bűntény helyszínének meghamisítása… Ott már nehéz volt tagadni a szándékosságot. De akkor ő már nem elkövető volt, csak sodródott az árral, mert az egyszerűbb volt, mint a valósággal szembenézni.

Kétségbeesetten kapaszkodott a szék karfájába. A tárgyalóterem kőhideg falai újra éles kontúrokkal jelentek meg a látóterében. Meg akart szólalni, de nem jött ki hang a torkán. Csak nyitotta és csukta a száját, mint egy hangtalan hal.

A bíró szavai után robbanásszerű hangzavar tört ki. Az áldozat családtagjai haragosan követelték a súlyosabb ítéletet. A bíróság rendje megingott, a tárgyalóterem egy pillanat alatt arénává változott.

Peter elsápadt, szíve a torkában dobogott. Vajon a bíró enged a követeléseknek? Újabb ítéletet fog hirdetni? Segélykérőn nézett az ügyvédjére, majd a mögötte ülő kollégáira. Megkönnyebbülve látta, hogy ők továbbra is kitartottak mellette, hangosan szorgalmazva az enyhítés lehetőségét.

A zűrzavar fokozatosan halk morajjá simult. De Peterben mintha egy örvény kavargott volna tovább – szavak, kiabálás, nézőpontok és ítéletek kergetőztek a fejében. Lehunyt szemhéja mögött egy sötét, időtlen hely képe rajzolódott ki. A megnyugtató semmi, ahová azonnal elmenekült volna, ha lehetősége lett volna rá. Csakhogy az időt már nem lehetett visszaforgatni.

– Csendet az ülésteremben! – csattant a bíró kalapácsa.

A feszültség recsegve robogott végig a teremben, ahogy a hang visszapattant a boltíves, sötét fakazettás mennyezetről. A falakon aranyozott címerrel díszített rézlámpák pislákoló fénye remegett, mintha maguk is megrettentek volna az ítélettől és annak következményétől.

Peter rideg, fémes széke alatt a kopott kőlapok ropogtak a mozdulatlanság súlyától. A karfa peremén finom, mély karcolásnyomok húzódtak végig. Szabálytalan, egymást keresztező vonalak, amelyeket talán körmök szültek mások dühkitörései során. Az ő ujjai is végigsiklottak rajtuk, mintha tapintani, érezni próbálta volna elődei kétségbeesését, vagy talán hozzá akarta adni a maga lenyomatát a néma panaszfalhoz. Ő is hagyni akart valamit maga után, ha mást nem, a remegő körvonalait egy letűnt pillanatnak.

A padsorokban ülők feszült sorfala meggörnyedt a várakozás terhe alatt. A fenti karzaton egy fiatal újságíró jegyzetelt, golyóstolla halkan surrogott a spirálfüzet lapjain. Mögötte egy idős hölgy összekulcsolt kézzel, lehunyt szemmel mormolt valamit – talán imát, talán átkot. Odalenn a padok között az ügyvédje előrehajolva, mereven figyelte a bíró minden szavát, miközben az ítélet, mint jégpáncél, egyre szorosabban borult rá Peter testére.

Az ablakokon vastag, ólomkeretes üvegek szűrték meg a napsugarakat, tompa csillogást vetve a padlóra, mintha a napfény is csak óvatosan akart volna jelen lenni. És amikor a kalapács lecsapott, mint egy korbácsütés, úgy zúzta szét Peter álomvilágát. Újra érezte, hogy él. Hogy lélegzik. Hogy bűnös. A terem nem csupán ítélkezett, emlékezett is, és most saját falainak visszhangjától felerősítve ismét kinyilvánította, hogy itt nem volt megváltás.

A mahagónifából faragott bírói pulpitus a hatalom megfellebbezhetetlen szimbólumaként emelkedett a jelenlévők fölé.

– Mr. Gressler, ön szerint baleset történt. De ha valóban így lett volna, biztos vagyok benne, hogy azonnal hívta volna a hatóságokat. Ehelyett egy alvilági ismerősét kereste fel, hogy segítsen a gyilkosság nyomainak eltűntetésében. A helyszínt meghamisította, és ezzel szándékosan félrevezette a nyomozást.

A falak elnyelték, majd felerősítve dobták vissza a szavakat. A karzaton helyet foglaló újságíró halkan felszisszent.

– Nyomozóként pontosan tudta, mi a kötelessége, mégsem a törvény mellett döntött. A maga tette nemcsak jogi vétség. Erkölcsi bukás is. Nem tanúsított megbánást. Nem segített az áldozat családjának. Néma maradt, miközben mások próbálták feltárni a maga által elrejtett igazságot. Igen, a gyilkos fegyver nem került elő. És mégis, az ön döntése és hallgatása, a nyomozás akadályozása önmagában is elegendő volt ahhoz, hogy ezt az ítéletet meghozzam. Az egyetlen bizonyíték hiánya nem menti fel, mert pontosan tudta, mit tesz.

Peter szeme sarkában megfeszült egy izom, de nem nézett fel. A gyilkos fegyver hiánya a tárgyalás során reménysugár volt számára, de most már tudta, az igazság nem mindig tárgyi bizonyítékokon nyugszik. Néha a kimondatlan döntések súlya is ítéletet hozhat. A torka kiszáradt, és a légzés, amit az előbb még magára kényszerített, most újra elakadni látszott. Mintha maga a levegő is őt vádolta volna.

A bíró szünetet tartott, majd halkabban, de határozottan hozzátette:

– És mindennek ellenére csak az ön, a rendőrség kötelékében eltöltött szolgálati évei, az elismerései, a kifogástalan szakmai múltja miatt hoztam ezt az enyhének számító ítéletet. Tudja jól, hogy súlyosabbat is kiszabhattam volna.

Peter tekintete az ülésterem egyik sarkába siklott, mintha el akart volna bújni a kimondott ítélet elől. De nem volt hová. A terem nem engedett kiutat. A szavak visszhangja szétterült a falak között. A lépcsőzetesen elhelyezett padsorokból figyelő tekintetek, a felső karzaton ülők fojtott suttogása és a bírói emelvényről alázuhanó ítélet mind azt üzenték, hogy nincs menekvés. A terem nem csak helyszín volt – tanú, esküdt és hóhér.

Letaglózva ült a székében. Tizennyolc évesen gyerekkori álmát váltotta valóra, amikor belépett a rendőrség kötelékébe. Tizenhárom éves rendőri pályafutása során mindig is elkötelezett volt a törvény és a törvény által fenntartott rend mellett. Sohasem gondolta volna, hogy egyszer a másik oldalon találja magát. És mégis, most éppen őt ítélték el. Húsz évre. Fegyházban. Minden rendőr rémálma volt, hogy egyszer börtönbe kerül. Lehetetlennek tűnt számára, hogy ezt bármilyen módon túlélje. Úgy érezte, hogy sokkal egyszerűbb lett volna, ha rögtön halálra ítélik. Gyorsabb és fájdalommentesebb.

– Kérem, vezessék ki a vádlottat a tárgyalóteremből!

A mellette álló őr a karjába markolt, szavak nélkül is jelezve: ideje indulni. Peter nehézkesen felállt, mintha testére ólomsúly nehezedett volna. A bilincs hideg szorítása a csuklóján már fel sem tűnt neki. Tekintete végigpásztázta a tárgyalótermet. Még utoljára próbált magába zárni egy szebb világot. Egy olyan világot, aminek ő nagyon sokáig nem lehetett megbecsült tagja.

De az agya nem engedelmeskedett. A szeme által továbbított képek elmosódtak, a hallott zajok érthetetlen foszlányokká estek szét. Mintha minden lelassult volna körülötte: a bíró mozdulata, a családtagok könnyei, a kollégák döbbent tekintete. A világ távolodott. Peter úgy érezte, inkább lenne nézője ennek a körülötte játszódó filmnek, mint a főszereplője.

Az ügyvédje beszélt hozzá, de a szavai elvesztek a levegőben. A kollégái megérintették, de a gesztus súlytalan maradt. Az áldozat hozzátartozói a sarokban sírva ölelkeztek, és gyilkos tekintettel méregették. Elméje, hogy megvédje őt, falat emelt. Egy jótékony, de kegyetlen falat, amely kizárt minden érzékszervi ingert. Nem volt hajlandó befogadni több romboló információt. Az agya kikapcsolt.

Engedelmesen elindult a négy őr kíséretében. A teste már csak végrehajtott, minden tette automatikus volt. Nem figyelte, merre haladnak. Jól ismerte a parkoló felé vezető utat, ahol a rabszállító várt rá.

A némaság és az elszigeteltség csendjében elbúcsúzott. Előbb a kollégáitól, akikkel éveken át vállvetve dolgozott. A barátoktól, akikkel egykor önfeledten, együtt nevetett. És végül a szeretteitől.

Lelki szemei előtt látta családtagjai arcát, az édesanyja lágy, védelmező mosolyát; a testvére pajkos, tettre kész pillantását. Ezek a képek kapaszkodóként jelentek meg a lelkében, az egyetlen reményfoszlányként abban az embertelen valóságban, ami az elkövetkező húsz évben az élete részévé fog válni.

Az elmúlt hónapokban képtelen volt felvenni a családjával a kapcsolatot. Amikor bevallotta a tettét, csak egy dolgot kért: ők ne tudják meg. Hogy megvédje őket? Vagy talán önmagát, a saját lelkét akarta így védelmezni?

Most már késő volt. A világ, ahová egykor tartozott, végérvényesen eltávolodott tőle. És ő egyedül maradt. Nem fizikailag, inkább mélyen belül, a lelkében.

– Erre megyünk! – szólt az egyik őr, és egy határozott rántással a bíróság belseje felé fordította.

Peter megtorpant. A kijárat nem arra volt. Nem értette, hová viszik. Zavartan pillantott az őrre, de nem kapott választ.

– Erre! – ismételte meg az őr a korábbi utasítást, és könyörtelenül továbblendítette.

Az épület belseje idegen volt számára. Rendőrként jól ismerte az épületet, legalábbis azt hitte. A folyosó, amelyre rákanyarodtak, mintha nem is tartozott volna a bíróság részéhez. Hosszú, keskeny járat volt, jóval alacsonyabbnak tűnt, mint a többi. A plafonról csupasz, sárgás fényű neoncsövek lógtak lefelé, amelyek hol vibráltak, hol zizegve adtak életjelet. A lámpák közt sötét sávok húzódtak meg, mint rejtőzködő árnyak a múltból.

A falakat durván glettelt, foltokban felpúposodott festék borította, néhol repedésekkel és nedvességfoltokkal tarkítva. A vakolat egyes helyeken felvált, felfedve alatta a szürke, kopott betont, amit az évek alatt senki sem takart el. A padló matt kőlapjai kopottak voltak, itt-ott valami megmagyarázhatatlan sötét foltot is rejtegettek – olyat, amit a fény szándékosan nem ért el.

A járat kanyarogva haladt előre, mint valami fémből és kőből készült labirintus. A mennyezeten régi vezetékek kígyóztak, rozsdás csatornacsövekkel váltakozva, és néha – Peter nem tudta eldönteni, valóságosan vagy képzeletben – távoli csepegés hangja visszhangzott valahonnan. Az egész tér hideget lehelt, ahogy valami dermesztő jelenlét ült rá minden lépésükre.

A levegő sűrű volt, dohos és fémes. Minden léptük visszhangzott, felerősödve csapódott vissza, majd újra elhalt. Olyan érzést keltett, mintha a falakon túl valaki figyelte volna őket. A világ, ami korábban ismerős volt számára, most idegenné vált, mint ami szándékosan átírta önmagát, hogy ő többé ne leljen benne kapaszkodót.

Lassan megszűnt körülötte az idő. A szűk folyosók, az elhomályosuló arcok, a hallgatás, amely egyre zordabbá vált, mind csak fokozták benne a véglegesség érzését.

– Innen balra! – hallatszott a hang mögüle.

Peter nem válaszolt. Elindult a megadott irányba. Az eddigi félelme, a húszévnyi fegyház rémképe semmi nem volt ahhoz képest, amit most érzett. A sötétség, az ismeretlen fenyegetése megbénította; a lelke csapdába esett a képzelet szülte rémálom hálójában.

Az őrök nem mondtak semmit. Nem tudta, hová viszik, miért kanyarognak az épület ismeretlen, egyre hűvösebb része felé. A legvadabb gondolatai lázasan pörögtek. Az áldozat családtagjai akartak vele találkozni? Talán lefizették az őröket? Bosszút akartak állni rajta? Lehet, hogy még azt a lehetőséget sem kapja meg, hogy letöltse a büntetését?

A menet hirtelen megállt. Egy nyikorgó ajtó tárult fel előtte, a túloldalán egy alig megvilágított helyiség. Az egyik őr kíméletlenül belökte, majd leültette az apró helyiség egyetlen székére.

– Mindjárt bejön valaki azon az ajtón, aki beszélni akar magával – hajolt hozzá az őr suttogó, de fenyegető hangon. – Azt ajánlom, nagyon figyelmesen hallgassa végig. Megértette?

Peter még válaszolni sem tudott, amikor az ajtó nyikorogva ismét kinyílt mögötte.

– Pontosan így van – szólalt meg egy mély, reszelős férfihang. – A legjobb, amit tehet, ha végighallgatja az ajánlatomat, Mr. Gressler.

Peter hátrafordult volna, de az őr keményen a helyére szorította. Kénytelen volt kivárni, míg a hang tulajdonosa kilép a félhomályból. Amikor az alak megjelent előtte, jeges rémület öntötte el a testét.

A férfi lassan közeledett, mintha maga a sötétség formázta volna meg. Öltözéke egyszerre volt elegáns és dermesztően rideg. Fekete, tökéletes szabású öltönyt viselt, az anyaga selymesen fénylett a neoncsövek hideg fénye alatt. Olyan anyagból készült, amit hétköznapi ember talán sosem érint. Az öltöny gallérja kemény volt, hajszálpontos élekkel, mint egy katonai uniformis finomított, luxusváltozata. A fekete ing, amely kilátszott az öltöny alól, feszesen simult a testéhez, egyetlen gyűrődés sem törte meg a felületét.

A nyakkendője is fekete volt, halvány, szinte észrevétlen mintával – apró, diagonális csíkokkal, amelyek csak közelről váltak láthatóvá, mintha szándékosan rejtőztek volna a figyelmes tekintetek elől. Cipője hibátlanul fényesre polírozott, bőrből készült, Oxford fazonú darab. Sarkainak koppanása metronómként verte az időt a kövön. Még a mandzsettái is egyformán zárultak, finom, fekete fémgombokkal, melyek közepén egyetlen ezüst pötty világított, mint távoli csillag a világűrben.

Sem kitűző, sem rangjelzés nem volt rajta, de olyan precízséget sugárzott, amit legfeljebb azok engedhetnek meg maguknak, akik biztosak abban, hogy a nevük ismerete nélkül is félelmet keltenek.

– Van egy ajánlatom a maga számára, Mr. Gressler – állt meg végül az idegen, majd letett az aprócska fémasztalra egy vékony dossziét. – Olyan ajánlat, amely gyökeresen megváltoztathatja a siralmas életét. – A dossziét lassan Peter elé tolta. – Választhat, húsz év fegyház, vagy elfogadja, amit ebben a mappában talál.

Peter megbilincselt, remegő kézzel nyúlt érte. A papír tapintása hideg volt, és idegen. Első oldalán vastag betűkkel a saját neve állt: Peter Gressler.

– Mi is pontosan az ajánlata, Mr.… – kérdezte óvatosan, kiszáradt torokkal.

Az idegen gúnyos mosolyt villantott.

– A nevem nem lényeges ezen a találkozón – válaszolta. – Csak az számít, hogy megértse, mit ajánlok, és hogy az alapján hogyan dönt. – A kezét a háta mögé kulcsolta, és lassú léptekkel a szoba legsötétebb részébe indult. – Az ajánlat egyszerű – hallatszott a hangja a homályból. – A büntetésének csak a felét kell letöltenie. Tíz év. Azzal a feltétellel, hogy ez idő alatt egyedül nekem dolgozik.

Peter teste megfeszült.

– Olyan emberekre van szükségem, akik ismerik a törvényt, és tudnak bánni a fegyverrel – folytatta az idegen. – Egy félkatonai szervezetről van szó. Különleges küldetések. Magas kockázat. Helyszínek, ahová az állam hivatalosan nem küldene senkit sem.

A férfi kilépett az árnyékból, és megállt Peter előtt.

– Veszélyes? Minden bizonnyal. Talán halálos is. De ha túléli, tíz év múlva szabad emberként távozhat. Ez az ajánlatom.

Peter a mellette álló őrre nézett. A kérdés kiolvasható volt az arcából.

– Most maga jön – bólintott az őr.

Peter vett egy mély levegőt.

– És ha meggondolom magam? Ha kiszállnék?

– Akkor nem éri meg a tíz évet sem – vágta rá az őr. – Egyszeri ajánlat. Írja alá! Vagy húsz év fegyház.

– Ha meghalok egy küldetés során? – kérdezte Peter.

A halálnak már csak a gondolata is fájdalmasan hasított a lelkébe.

– Akkor a családja hivatalos táviratot kap. Hősi halál. Semmi több. – Az idegen az órájára pillantott. – Két perce van dönteni.

Peter lehajolt, és közelebb húzta magához a dossziét.

– Elolvashatom, mit írok alá?

– Igen. Elvileg – vonta meg a vállát az idegen. – Gyakorlatilag? Az utolsó oldalt keresse! Ahol a neve szerepel, ott írja alá!

A férfi az asztal fölé hajolt, és egy fekete tollat csúsztatott Peter elé az asztalon. Elérkezett a döntés pillanata.

Ahogy az ismeretlen közelebb hajolt, Peternek alkalma nyílt jobban szemügyre venni. Szögletes, szigorú arcát sápadt, viaszos bőr fedte, amely éles kontrasztban állt sötét öltönyével. A kiugró arccsontja és a határozott állkapcsa metsző kontúrt adtak neki, mint amit vésővel faragtak ki egy kőtömbből. A homloka magas és enyhén ráncolt volt, egyenes, párhuzamos redőkkel, mintha évek óta szüntelenül ugyanazokon a gondolatokon rágódott volna.

A mélyen ülő, jéghideg, éjfekete szemei körül finom ráncok ültek, de nem a nevetéstől. Inkább a türelmetlenség és a gyanakvás mélyítette azokat. Vonásaiban egyszerre tükröződött katonás fegyelem és rendíthetetlen kontroll. A rövidre vágott, hátrafésült fekete haj tökéletes rendben simult a fejére, egyetlen tincs sem tért el a szabálytól.

Az arca borotvált volt, olyan sima, mintha a legkisebb szőrszál is fenyegetést jelentett volna a fegyelemre. Orrnyerge hosszú és egyenes, ajkai vékonyak, színtelenek, s amikor elmosolyodott, abban nem volt semmi emberi. Csak egy pillanat volt, de úgy hatott, mint amikor egy gép próbál utánzatot készíteni az érzelmekről.

Peter lassan, óvatosan nyúlt a tollért. Úgy érezte, nincs más választása, engedelmesen követte az utasítást. A mellette álló őr szótlanul az utolsó oldalra lapozott, ujjával rámutatott az üresen álló mezőre.

Döbbenten figyelte, ahogy a keze – mintha nem is ő irányítaná – könnyedén siklik végig a papíron. Kívülről figyelte magát. Mint egy marionett bábu, akit az idegen dróton rángat. Az agya közben kétségbeesetten ordított, hogy ne tegye. Mire feleszmélt, a szerződés alján már ott virított az aláírása.

– Köszönöm az együttműködést, Mr. Gressler – mondta a fekete ruhás alak, és lassan kivette a kezéből a tollat.

Peter körül megtört a varázslat. A furcsa, kényszerítő érzés szertefoszlott, érzékei újra a sajátjai lettek. Bárcsak ne így lett volna! Hatalmas késztetést érzett, hogy felugorjon és elfusson, minél távolabb a vele szemben álló a férfitól. A szíve kihagyott egy ütemet, hogy aztán a torkában folytassa a dobolást. Amikor az idegen átvette tőle a tollat, az éjfekete szem sejtelmesen megvillant, mintha valóban átlépett volna egy másik létformába. A dermesztő pillanat tovaszállt és csak egy vesébe látó tekintet maradt utána.

Peter orrát ekkor érte el egy szokatlan illat: nem erős, nem tolakodó, de megfoghatatlanul egyedi. Nem volt se parfüm, se kölni, sokkal inkább valami szintetikus és fémes elegy, amit katonai eszközökön vagy régi zárak olajozásakor lehet érezni. Ugyanakkor volt benne valami enyhén füstös, mint az elhamvadt tölgyfakéregre és halvány, gyógyszerre emlékeztető utóillat, amitől a gyomra görcsbe rándult, noha nem tudta volna megmondani, miért.

– Az őrök kikísérik az autóhoz. Holnap találkozunk a támaszponton, amit tíz évig az otthonának nevezhet. Már ha kitart velünk addig – nevetett fel gúnyosan. – Remélem, nem okoz csalódást, és maradéktalanul követi az utasításokat. – A dossziét a hóna alá csapva az ajtó felé indult. – További szép napot, Mr. Gressler!

Peter az ajtóra meredt, ami mögött az idegen eltűnt, és próbálta összerakni, mi történt vele az elmúlt néhány percben. Húsz év fegyházat cserélt el tíz év szolgálatra. De milyen szolgálatra? Úgy írt alá egy hivatalos szerződést, hogy egyetlen konkrétumot sem tudott meg arról, mi vár rá. Száz meg száz kérdés cikázott az elméjében – kérdések, amiket már túl késő lett volna feltenni.

Az idegen eltűnt, a dosszié lepecsételve, és nem volt visszaút. Az agya zakatolt, próbált értelmet találni az irracionális alkuban. Egyet azonban biztosan tudott: egy fegyház cellájában eltöltött húsz év helyett tíz év valahol… Valakikkel. Valamilyen célért. És a legnyomasztóbb kérdés ott motoszkált benne. Vajon tényleg jobban járt?

2. FEJEZET

A harmincéves, hosszú barna hajú nyomozó tekintete végigsiklott az iroda minden sarkán. Meg akart győződni róla, hogy egyedül van, hogy a társa nem toppan be a következő pillanatban, és nem kapja rajta ismét, amint elindítja a tiltott keresést.

Az iroda, amelyen a partnerével osztozott, különös elegyet alkotott a rend és a káosz határán. Lindsay íróasztala – a rácsos ablak alatt, a bal oldalon – rendezett, katonás pontossággal volt berendezve. A dossziék méret és ügyek szerint rendszerezve sorakoztak. A monitor mellől egy apró, kalapos detektívfigurácska bámult rá rezzenéstelenül – karácsonyi ajándék a kollégájától, amit sosem vitt haza.

A szoba másik felében a társa birodalma terpeszkedett. Az asztalán aktakupacok, kávésbögrék, összefirkált jegyzetek kusza halmaza alkotta azt az élő rendetlenséget, amiben valahogy mindig megtalálta azt, amit keresett. Még így is harmonikusan osztoztak az irodán. Ez a hely volt a bázisuk, közös harcaik néma tanúja.

A falakat sápadt törtfehér festék borította, a plafon neoncsövei épp csak annyi fényt adtak, hogy minden szöglet árnyékba borult. A régi szőnyegpadló elhasználódott, és minden lépésnél enyhén megroppant a talpuk alatt. Lindsay számára ez a csatatér több volt munkahelynél – ez volt az élő, lélegző otthona, ahol nyolc éven át minden nap együtt küzdött a városért, az igazságszolgáltatásért. És ahol néha csendes nyugalomban üldögélt a nyomozó társával, megosztva egymással a mindennapok súlyos terhét.

Most viszont ebben a némaságban és ürességben, a szoba ridegebbnek tűnt, mint valaha. Odakintről halk zajok szűrődtek be, a megszokott városi lüktetés részeként egy kitartó telefoncsörgés is beleolvadt az alaphangulatba. A világ kint élt tovább, amikor ő egy nevet írt be a keresőmezőbe. Egy régóta ismert, de egyre inkább elfeledett nevet.

Lindsay Krüger alacsony termete ellenére határozott jelenléttel bírt. Vállait egyenes tartással hordta, láthatatlan terhét büszkén viselte. Hosszú, gesztenyebarna haját általában szoros lófarokba kötötte – praktikus megoldás volt, de egyfajta páncél is. Amikor kiengedte, hullámos tincsei lágyan keretezték kerek arcát, amit kedvese mindig gyönyörűnek nevezett. Szemének hűvös szürkés árnyalata egyszerre tükrözött figyelmet, eltökéltséget és valami nehezen megfogható szomorúságot. Olyan tekintet volt ez, amit csak azok hordtak, akik túl sokat láttak, ennek ellenére még mindig reméltek.

Kezének enyhe remegését nem tudta palástolni, amikor ujjai végigsiklottak a billentyűzeten. Zavartan túrt lófarokba kötött hajába, nyugalmat keresett egy gesztusban, ami korábban mindig működött. A tincsek azonban most csak a szeretett férfira emlékeztették. Ez a gondolat most úgy suhant át rajta, mint egy hívatlan árnyék. Már hónapok óta… nem, már több mint egy éve nem volt mellette az a személy, aki elhalmozta volna a szeretetével.

Szürke szeme lassan elhomályosult, a könnyek észrevétlenül gyűltek össze pillái tövében. Lindsay a monitorra meredt, a képernyő megint ugyanazt a kérlelhetetlen, egyre abszurdabbnak tűnő választ írta ki: Keresett személy nem található!

Ez a négy szó mindent jelentett, és semmit. Értelmetlen volt, mégis egyre mélyülő kétségbeesést váltott ki belőle. A keresett személy nem tűnhetett el nyomtalanul. Tudta, hogy minden eltűnt személy hátrahagy valamit – egy jelet, egy hibát, egy szálat. Ő ott volt a tárgyaláson, ahol kimondták a húsz év fegyházbüntetést. Látta, ahogy kivezették a tárgyalóteremből. Valahol ott kellett lennie a nyilvántartásokban. Az adatainak meg kellett volna jelenniük valamelyik rendszerben. És mégsem. Azóta senki sem látta.

Hónapokon át bejárt a bíróságra, kérdezett, kutatott. Hová vitték? Ki látta utoljára? Milyen útvonalon távozott? Elkeseredésében még azt is megkérdezte, találtak-e holttestet az épületben. Csak üres tekinteteket és fásult vállrándításokat kapott. Senki sem tudott vagy akart segíteni.

Az a nap tele volt furcsaságokkal. Nem a szokásos bírósági őrök voltak jelen a tárgyaláson. Senki sem látta korábban azt a négy férfit – nem volt nevük, nem volt aláírásuk az iratokon. A kamerafelvételek sem mutatták, hogy beléptek volna az épületbe. Vagy elhagyták volna azt.

És akkor ott volt az a furcsa tíz perc. Tíz perc, amikor a biztonsági rendszer „technikai hibára” hivatkozva nem működött. Éppen akkor, amikor a tárgyalás véget ért, és elvitték a vádlottat. Tíz perc tökéletes sötétség. Az IT-osztály nem talált sem belső, sem külső behatolásra utaló jelet. De Lindsay tudta, semmi sem a véletlen műve volt.

Két kijárat volt: a főbejárat utcára vezető lépcsősora és a parkolóban álló rabszállító felé. Utóbbi aznap meg sem mozdult. Az összes járműmozgást ellenőrizték. A főbejáratnál megbízható kollégái álltak, akik egybehangzóan állították, hogy nem látták az elítéltet. Akkor hogyan hagyta el az épületet?

A tervrajzokat is átvizsgálták. Titkos kijárat nem volt. A tető lehetősége is felmerült, de nem volt alkalmas helikopteres leszállásra, és senki sem látott légi járművet a közelben.

Az áldozat családját többször kihallgatták. Lindsay minden alkalommal jelen volt, figyelte a legapróbb gesztusokat is. Nem találtak semmi bosszúra vagy bűnrészességre utaló jelet. Egyetlen dolgot ismertek el: megkönnyebbültek, hogy a szerettük gyilkosa eltűnt.

A férfi egyszerűen felszívódott. Mintha elpárolgott volna a levegőben. Sem Lindsay, sem bárki más, aki valaha az üggyel foglalkozott, nem tudott logikus választ adni arra, hogyan történhetett mindez.

Tudta, hogy már rég el kellett volna engednie. Hogy a remény lassan elfogyott. Egy év elteltével a felettese is azt mondta, hogy felhagynak a keresésével. De ő képtelen volt lemondani róla. Nem azért, mert nem tudta elfogadni a bűnt, amit elkövetett. Beletörődött a tényekbe, a bíróság ítéletébe, a következményekbe. De abba, hogy nyomtalanul eltűnjön, sosem tudott belenyugodni.

Öt évig alkottak egy párt, három éven át egy kis lakás volt a közös otthonuk. Életük minden pillanatát megosztották. Lindsay szívéből szerette, és ezt a szívet semmilyen nyomozati protokoll nem tudta meggyőzni a lemondásról.

Minden reggel azzal a gondolattal ébredt, hogy aznap történik valami. Minden este azzal feküdt le, hogy holnap talán új nyomra bukkannak. Tizennégy hónap telt el így. A remény szinte már nem is létezett. Talán csak az ő makacs fejében.

– Mikor fogod feladni?

Az iroda nyugalmát egy férfihang szelte ketté, mint egy kés, amely hangtalanul hasított a bársonyos éjszakába. Lindsay összerezzent, még mielőtt felfoghatta volna, hogy lebukott.

Martin Russo az ajtóban állt. A negyvenes évei végén járó férfi magas volt, széles vállakkal és olyan határozott kiállással, amivel ritkán lehetett vitába szállni. Rövidre vágott fekete haja most kissé zilált volt, mintha az elmúlt órákban folyamatosan bevetésen lett volna. Arca borostás, vonásai szögletesek, mégis valami megmagyarázhatatlan szelídség áradt belőle. Főleg a barna szeméből, amelyben állandóan ott bujkált valami kettősség – acélos elszántság és mély együttérzés. Léptei hangtalanul közeledtek. Leült, arcát a tenyerébe temette, majd egy sóhajtás kíséretében végigsimított rövid, fekete haján.

– Tudom, mit érzel – kezdte halkan. – Tizennégy hónapja együtt keressük. És közben tudjuk, hogy ez már nem nyomozás, hanem konok hit.

– De mégis, ha a te feleséged lett volna? El tudnád fogadni, hogy így, egyszerűen csak eltűnjön a semmiben?

Russo hallgatott egy pillanatig.

– Nem tudom. Tényleg nem. De azt tudom, hogy ha a főnök rájön, hogy még mindig kutatsz, felfüggeszthet.

– Mert te… te jelented?

– Ne sértegess! Több vagyok annál. – Szavai nem haragot, hanem halk, kiábrándult fáradtságot hordoztak. – Tudom, hogy nem könnyű mellettem ülni. Hogy itt – hevesen az asztalára mutatott – olyan valaki ült, aki nemcsak a társad volt, hanem… a szerelmed is. Én sosem kértem, hogy engem is a szíved ugyanazon apró rejtekébe engedj be. De legalább hagyd, hogy vigyázzak rád!

Lindsay szeme sarkában egy könnycsepp jelent meg.

– Ha bajban volt, miért nem mondta el? Miért nem láttam rajta? Öt éve minden napot együtt töltöttünk.

Russo halkan válaszolt.

– Nem csak te nem láttad, Lindsay. Én sem. A feletteseink sem. De még az egész őrs sem. És nem azért, mert nem néztünk oda, hanem mert azt akarta, hogy semmit se vegyünk észre. A szégyen, a bűntudat sokszor ügyesebben rejtőzik, mint a legjobb hazugság.

– A szívem mégis azt kiabálja, hogy rá kellett volna jönnöm – suttogta Lindsay.

– Tedd meg azt a szívességet, hogy tovább lépsz!

Lindsay elfordította a fejét, de addigra a könnyek már utat találtak maguknak.

Russo halkan, alig hallhatóan motyogott maga elé.

– Soha ne keveredj vitába egy megtört szívű nővel! – Majd újra megszólalt, most már tisztán, hangosan. – Nem azt mondom, hogy felejtsd el. Csak tégy egy lépést előre! Különben benne ragadsz, és vele együtt tűnsz el te is.

Lindsay bólintott. Nem meggyőzve. Inkább fáradtan. Némaság telepedett közéjük. Lassan visszafordította a tekintetét. A képernyő még mindig az ismerős üzenetet mutatta. Ujjai a billentyűzet felett lebegtek, mint aki nem tudja eldönteni, hogy ismét beírja-e a keresést, vagy hagyja végre elcsendesedni magában a megválaszolatlan kérdéseket.

De a gondolat ott vibrált benne nyughatatlanul. Ha most feladja, akkor az érzelmei lassan elhalványulnak, és hagyja elmúlni, meghalni. Akkor lesz végérvényesen elveszett. Akkor már nem keresi őt többé senki sem. A hivatalosan ki nem mondott elmúlástól rettegett a legjobban. Nem az igazság hiánya kínozta legmélyebben, hanem az, hogy egyszer talán ő lesz az utolsó, aki még hitt abban, hogy a férfi valaha létezett.

– Russo! – lihegte az egyik újonc, ahogy lélekszakadva berontott az irodába. – Most érkezett a hír, a sorozatgyilkos ismét lecsapott.

A két nyomozó egyszerre ugrott fel az asztaluk mellől, ösztönösen indultak az iroda kijárata felé.

– Hol? – kérdezte Russo már mozgás közben.

– A város déli részén, egy elhagyatott mellékutcában. Egy női holttestet találtak átlátszó nejlonba csomagolva. Az elsődleges leírás szerint ugyanaz a módszer, mint korábban: hátrakötözött kezek, leragasztott száj, erőszak nyomai és legalább harminc késszúrás. Biztos, hogy ugyanaz az elkövető.

Az utolsó mondatok már csak tompa visszhangként követték őket. Lindsay és Russo öles léptekkel haladtak a rendőrőrs belső termén keresztül, az épület kijáratán át a parkolóig. Tudták, hogy minden perc számít.

Ez volt a negyedik áldozat az elmúlt szűk másfél hónapban. És még mindig se indíték, se kézzelfogható nyom, csak egy árny a sötétből. A tettes arcnélküli, akár a lidérc, amely mindig csak a szemed sarkában suhan el, de sosem néz rád szemtől szembe.

– Mit gondolsz? – kérdezte Lindsay, miközben beszálltak a kocsiba. – Megint ugyanazzal az eszelős brutalitással végzett a gyilkos az áldozatával?

– A harminc késszúrás ezt sugallja – felelte Russo a visszapillantóba nézve. – Aki ezt teszi, nemcsak gyilkolni akar. Ez valami mély, kontrollálatlan düh. Egy ilyen alak valamitől szabadulni akar, de nem a bűntudattól. Ez nem vezeklés. Ez üzenet.

Mindketten elhallgattak. A helyszínre vezető utat szirénaszó szőtte át, a villanó fények táncot jártak a fák levelein és a kirakatok üvegén. A város azonban nem tűnt se nyugtalannak, se sietősnek. Kora délután volt, meleg, fényes, zavartalan.

A késő tavaszi, enyhe melegben gyerekek futottak fagylalttal a kezükben, idős házaspárok andalogtak egymás mellett. Egy kávézó teraszán fiatalok nevettek úgy, mint akik sosem hallottak még halálról, gyászról, gyilkosságról. A fák lombokkal borították be a járdát, a napfény lágy aranyszeletekben csorgott végig a házfalakon. A világ úgy tűnt, békés és érintetlen maradt.

Lindsay szorosan markolta a biztonsági övét, tekintete előre szegeződött. Nem engedte, hogy megtévessze a külvilág nyugalma. Tudta, hogy a fényes felszín alatt valami sötét dolgozik. A napfény sem volt képes elűzni azt a hideget, amit egy újabb áldozat hozott.

Próbálta előre elképzelni, mire számíthat. A test. A helyszín. A részletek, amiket sosem lehetett megszokni. A kérdések, amelyek mindig ugyanazok, és mégsem vezettek sehová. Fiatal vagy idős? Odavitték? Ott ölték meg? Miért pont ott? Miért pont most?

Ahogy közeledtek, már messziről látszott a kordon és a bámészkodók tömege. Egy fiatal járőr határozott kézmozdulatokkal irányította őket, hová parkoljanak le.

– Mindent érintetlenül hagytunk – hadarta a járőr, mikor kiszálltak. – A társam azonnal felismerte a nyomokat, ahogy a holttestet meglátta.

– Jó munkát végeztek – biccentett Lindsay, majd Russót követve megindultak a sikátor felé.

A környező utcák zaja, a kíváncsiskodók duruzsolása mind háttérbe szorult, ahogy megérkeztek a helyszínre. A kordon mögött vágni lehetett a feszültséget.

Az áldozat fölé borulva azonban már nem a csend uralkodott, hanem a rájuk nehezedő súly. A levegő fojtogatóan nehéz volt. A holttest részben árnyékban feküdt, mintha maga a fény is bűnös lett volna, amiért megvilágította gyilkos prédájának körvonalait.

A két nyomozó hangtalanul haladt előre. Minden lépésükkel egyre élesebben hasított beléjük a felismerés – újabb élet veszett oda. Újabb kérdések, válaszok nélkül.

Miközben az áldozathoz közeledtek, Lindsay szívverése egyre hevesebbé vált. Nemcsak a gyilkosság borzalma miatt, hanem azért is, mert a gondolat, amely az irodában ott motoszkált benne, újra felbukkant. Ha most abbahagyja a keresést, ha nem gondol többé rá, azzal hagyja a szeretett személyt az áldozathoz hasonlóan meghalni. Az lenne a végső árulás. Nem tudta eldönteni, melyik fájt jobban – az újabb áldozat látványa vagy a hangtalan hiány, ami a másik személy nevét már hónapok óta kísérte a rendőrőrsön.

Az átlátszó nejlonba csomagolt test az elhagyott sikátor töredezett betonján feküdt. A városnak ez a része még fényes nappal is baljósnak tűnt, a környékbéliek ösztönösen kerülték. A háttérben magasodó, omladozó gyárépület – egykori ipari monstrum – már csak árnyéka volt régi önmagának. Rozsdás fémlemezek, megrepedt falak és térdig érő gaz jelezte, hogy ide már csak az jött, aki nem akart nyomot hagyni maga után.

Lindsay leguggolt a test mellé. Az áldozat nő volt, huszonöt és harminc között. Arca torzan, mereven nézett a semmibe, mintha a halál pillanatában is értetlenül kérdezte volna: miért? Szeme üveges, szája fájdalmasan eltorzult. Hosszú, fekete hajtincsei vérrel átnedvesedve tapadtak a nyakához, ahol két feltűnő szúrt seb sötétlett. A nyakára folyt vér mennyisége alapján arra gondolt, hogy a sebek valószínűleg a halál beállta után keletkeztek.

A blúz, vagy amit annak lehetett nevezni, csurom vér volt. A szövet színe már alig volt kivehető, csak a sértetlen foltokban sejlett fel egy krémszínű árnyalat. Az anyag cafatokban lógott a testen, mintha a penge újra és újra ugyanazon a ponton csapott volna le. A támadó nemcsak ölni akart, dühét a test minden porcikáján levezette.

A penge módszeresen dolgozott. A bordák íve megtört, a mellkas eldeformálódott. Az áldozat felső testének vonala elmosódott, a brutalitás nyoma nyers és kontrollálatlan volt.

Az alsó testet nem érte látható, szúrt sérülés. Hiányos öltözéke az elsődlegesen felállított teóriát erősítette meg, az elkövető nagy valószínűséggel közösült az áldozattal a halála előtt.

A kezek szorosan a háta mögött voltak rögzítve erős, szürke ragasztószalaggal. Ugyanilyen szalag zárta le a száját is, torz némaságra ítélve a végső, ki nem mondott szavait. Lindsay nem tudta megállni, hogy ne képzelje el az áldozat utolsó pillanatait. Próbált kiáltani? Kaparni, rúgni, védekezni? És vajon tudta, hogy felesleges?

Szeretett volna elvonatkoztatni, de az agya automatikusan kapcsolta össze a látottakat a korábbi ügyek mintáival. És egyre biztosabb volt benne – ugyanaz az elkövető. Félrebillentette a fejét. A test helyzete miatt nem látta a nő kezét rendesen, rejtve maradtak a nejlon és a hát kontúrja mögött. Ahhoz, hogy megvizsgálja őket, meg kellett volna változtatnia a helyszín és a test pozícióját.

Egy gondolat azonban már most gyökeret vert benne. Vajon viselt gyűrűt? Volt férje? Egy család, egy gyermek, akinek hiányzott? Ez a kérdésáradat, mint valami láthatatlan tüske, ott maradt benne, mert bár a test előtt állt, mégsem tudta pontosan, ki volt ez a nő. Sem a nevét, sem a történetét.

Russo lépett mellé, arcán már nem a rutin látszott, hanem valami elfojtott indulat.

– Mi az, ami furcsa? – kérdezte, miközben leguggolt mellé.

Lindsay újra végignézett a testen. Aztán a tekintete megakadt a betonon. Túl tiszta. Túl steril.

– Nincs körülötte vér – mondta. – Nem itt ölték meg. Csak itt hagyták.

Russo bólintott.

– Akárcsak a többinél. – Hangja száraz volt, alig hallható. – Kell lennie egy másik helyszínnek is. Egy valódi tetthelynek. Ez csak a kirakat. – A fiatal járőrhöz fordult. – Vettek már fel tanúvallomást? Valaki látott vagy hallott valamit?

A járőr gyorsan lapozott a jegyzetei között.

– A szemtanúk csikorgó kerekekre lettek figyelmesek. Azt mondták, egy fehér autóból hullott ki valami. Akkor látták meg a testet. De se rendszám, se típus.

– A szokásos – suttogta Russo.

Lindsay bólintott. A minta ismétlődött: a brutalitás, a precizitás, az időzítés. Valaki árnyként dolgozott a napfényben. Körbenézett. Egy ilyen mészárlás nem marad észrevétlen. Csak ha máshol történt. Felsóhajtott, majd a szalag mögött gyülekező embereket szemlélte. Egyesek csak bámultak, mások már a telefonjukat nyomkodták. Talán csak kíváncsiskodók. De talán valaki látott valamit, amit eddig nem tartott fontosnak.

Felállt, majd ő is a járőrhöz fordult.

– Menjen vissza a tömeghez! Nézzen a szemükbe! Tegye fel a kérdéseit újra és újra! Néha egy félmondat, amit először elfelejtettek megemlíteni, vezet el a válaszhoz.

A járőr kihúzta magát.

– Igenis, asszonyom! – felelte határozottan, majd visszasietett a bámészkodók irányába.

Ahogy Lindsay a járőrt figyelte, tekintete megakadt a feléjük közeledő férfin.

– Talán a halottkém mond valami újat.

A férfi nem sietett, inkább úgy mozgott, mint aki már túl sok holttestet látott ahhoz, hogy a sürgetés bármiben is segítse. Alacsony, tömzsi termetű volt, enyhén hajlott vállakkal, mint aki a nap végére beletörődött abba, hogy a gravitáció végül úgyis győzedelmeskedik. A halántéka kopaszodni kezdett, hajának maradéka pedig szürkésbarna csíkban kapaszkodott a feje két oldalán.

Szemei aprók voltak, mélyen ülők, a szemöldöke alig észrevehető ívet rajzolt az orra fölé. A homlokán mély barázdák húzódtak, amelyek nem a bölcsesség nyomai voltak, inkább éveken át tartó, megfáradt grimaszok lenyomatai. A szája sarka állandóan lefelé görbült, akár egy karikatúrafigura vonása. De a pillantásában időnként megvillant valami – szarkazmus, intelligencia vagy épp túl sok év, túl sok vér és túl kevés köszönet.

Táskáját úgy cipelte, mint aki tudja, hogy ami benne van, az úgyis nehéz, de nem a súlya, hanem a tartalma miatt. Mert nincs olyan eszköz, ami visszafordíthatná azt, amit a halál már elvett.

– Hello, Doki! — üdvözölte Russo. – Tud valamit elöljáróban mondani?

– Mi vagyok én, látnok? – csattant fel a válasz.

– Valakinek nincs jó napja – súgta Lindsay félhangosan.

– Ha maga is épp egy randira ült volna be egy kávézóba egy vadítóan csinos hölggyel, akkor talán jobban megértené a hangulatomat – morgott a halottkém, miközben leguggolt a holttesthez.

– Azt hiszem, az áldozatnak még rosszabb napja volt – jegyezte meg Russo, halvány félmosollyal.

– Magukkal még vitatkozni sem lehet – morogta a férfi, ahogy kinyitotta a táskáját. – Na, szóval, nem itt halt meg.

– Köszönjük, erre már mi is rájöttünk – sóhajtott Russo. – Van még valami?

– A késszúrások közül az egyik a szív tájékán van. De hogy az ölte-e meg, vagy egyszerűen elvérzett, azt csak a boncolás után lehet biztosan megmondani.

– A halál beálltának ideje? – kérdezte Lindsay, már előre felkészülve a morgásra.

– A máj hőmérséklete alapján egy, talán két órával ezelőtt halhatott meg – mondta, miközben kihúzta a testből a hőmérőt.

– És körülbelül negyven perce találták meg – suttogta Lindsay. – Akkor hol volt az áldozat az elmúlt nagyjából másfél órában?

– Na, az már a maguk dolga – csapta össze a táskáját a halottkém. – Két nap, és ott lesz az asztalukon a boncolási jegyzőkönyv. Legkésőbb hétfő reggel.

– Köszönjük, Doki! – kiáltotta utána Russo, majd a technikusok felé fordult. – Nyomszakértők! Minden apróság számít. Semmit se hagyjanak ki! – kiáltotta, miközben oldalra lépett, hogy utat adjon nekik.

Az egyik fehér ruhás technikus épp lehajolt, hogy feljegyezzen valamit, de amint az áldozatra siklott a tekintete, elakadt a lélegzete. Szemhéja megrebbent, a pupillája kitágult, arca elfehéredett.

– Várjanak csak! – szólalt meg tétován, majd gyorsan a holttesthez lépett, és remegő kézzel húzta fel a nejlon szélét. Egyetlen másodpercig némán bámulta a nő arcát, aztán hátrahőkölt. – Én… én ismerem őt.

Lindsay azonnal odafordult.

– Mit mondott? Kérem, ismételje meg!

A férfi bizonytalanul a két nyomozóra nézett, szemében könnyek csillogtak. A hangja most már határozottabb volt, de még mindig a rémisztő felismerés hatása alatt állt.

– Ő… ő és a férje a mi utcánkban laknak. A nő, ha jól tudom, Betty. Egy bankban dolgozik. A férje könyvelő. A hétvégi grillpartin ők is ott voltak nálunk.

– A teljes neve? Lakcíme? – sürgette Lindsay, miközben elővette a jegyzettömbjét.

A technikus idegesen rázta meg a fejét.

– A teljes nevüket nem… de itt a címük – Lindsay kezébe nyomott egy papírt. – A férje, Tom szerintem már aggódik, hogy nem ért haza a felesége. Nagyon harmonikus házasságban éltek. – A „tek” fájó utóhangként remegett a levegőben.

Lindsay bólintott.

– Köszönjük. – Már futott is a társához. – Minél előbb beszélünk a férjjel, annál kevesebb ideje van a nyomokat eltüntetni. Ha ő volt.

Russo nem válaszolt, csak beugrott a kocsiba, és azonnal elstartolt. A város délutáni forgalma torlódásokat hozott, kanyarok, fékezések, túl közel merészkedő járókelők lassították őket.

Lindsay idegesen pillantott az órájára.

– Ha tényleg csak egy órája halott, akkor a férj aligha vitte végig a holttestet a városon. Ez nem fér bele.

Russo bólintott, miközben egyre gyorsabban kerülgette az autókat.

– Attól függ, hol történt a gyilkosság. Ha közel… talán. De akkor is hallottunk volna valamit. Egy fehér autóról, egy gyorshajtásról, akármiről.

– Arra gondolsz, amire én? – kérdezte Lindsay félhangosan.

– Valószínűleg – felelte Russo.

Egymásra néztek. És egyszerre mondták ki:

– Nem biztos, hogy a férj a tettes.

Az útjuk egy békés, kertvárosi lakóövezetbe vezetett. Rendezett házsorok, apró előkertek színes virágágyásokkal, gondosan nyírt sövények és minden házon jól olvasható házszám. A postaládák mellett öntözőautomaták pöfögtek, az egyik erkélyen száradó ágynemű lengedezett a délutáni szélben. A levegő frissen nyírt fű illatát hordozta.

Az áldozat háza halvány bézs színben húzódott meg az utca közepén, fehér spalettái és a kis veranda korlátja gondos karbantartásról árulkodtak. Az egyik ablakpárkányon muskátlik sorakoztak katonás rendben, mintha valaki nem is olyan régen igazgatta volna meg a virágcserepeket. A kocsifelhajtón egy szürkés kombi parkolt, a ház előtti járdaszegélyen friss locsolás nyoma látszott, a nedves beton mélyebb árnyalatban csillogott a fényben.

A ház körül semmi nem utalt arra, hogy tragédia történt. A túloldali kertből gyerekhang szűrődött át, egy szomszéd éppen a sövényét formázta egy metszőollóval. Lindsay szeme megakadt a szemközti fehér verandás ház ablakán, a függöny alól egy idős nő arcának körvonala villant meg – figyelt, mozdulatlanul.

A két nyomozó lassan kiszállt a szolgálati autóból. Mielőtt Russo becsukta volna az ajtót, még odavetette:

– És nem fehér autó áll a ház előtt. De ez még nem jelent semmit. Lehet, hogy csak rövid időre állt meg, vagy… – pillantott hátra a ház irányába –… akár a kert mögé is behajthatott.

A bejárati ajtóhoz lépett, és megnyomta a csengőt.

Az ajtó kitárult, és egy harmincas évei közepén járó férfi állt előttük. Alacsonyabb termetű volt, talán alig valamivel magasabb Lindsay-nél. Rövid, rendezetten fésült barna haja kissé lelapult, a nap végére teljesen elveszítette a formáját. A szeme alatti sötét karikák azt sugallták, hogy az elmúlt napokban nem sokat pihenhetett.

Sápadtnak tűnt, mint aki már órák óta stresszben volt. A nap végét jelző borosta épp csak megjelent az állán. A homlokán izzadság gyöngyözött, mintha az ajtónyitás pillanata váltotta volna ki belőle a feszültséget. A szeme azonban élénken csillogott, egyetlen dologra fókuszált. Várt valamit. Vagy inkább valakit.

– Na végre, már azt hittem… – harapta el a mondat végét. – Elnézést, a feleségemet vártam. – Erőltetett mosolyt villantott feléjük. – Miben segíthetek?

– Üdvözlöm! – Russo elővette a jelvényét. – A rendőrségtől jöttünk. Szeretnénk feltenni néhány kérdést, ha megengedi.

A férfi arcából kiszökött a maradék szín is. Ajkai remegtek, ahogy automatikusan rázni kezdte a fejét.

– Csak azt ne mondják, hogy… hogy a feleségemről van szó! Itthon kellett volna lennie. Nem érezte jól magát a héten, ma szabadságot vett ki, hogy pihenjen. De amikor hazaértem… nem volt sehol. A telefonját sem veszi fel.

A szavai összefolytak, hadaró ritmusban törtek elő belőle.

– Betty a felesége keresztneve, uram? – kérdezte Lindsay óvatosan.

– Igen. Hol van? Megtalálták? Beszélhetek vele? – zihálta a férfi, tekintetében rettegés ült. A nyomozók következő szavára várt, mégis látszott rajta, hogy fél tőlük.

Russo bólintott. Hangja nyugodt maradt, higgadt, együttérző.

– Őszinte részvétem, uram. A felesége holttestét ma délután találták meg a város másik végén. Gyilkosság áldozata lett.

A férj, mintha nem értette volna. Csak nézett rájuk, pislogott, ajka kinyílt, de értelmes mondat nem jött ki rajta.

– Gyilkosság? – ismételte meg félhangosan. – Betty… meghalt? A város… másik végén?

Lindsay tudta, hogy a következő napokban a férfi világa apránként darabokra hullik, és bár sokszor látta már ezt a törést más arcokon, most mégis különösen fájdalmas volt számára. Talán azért, mert benne még mindig ott volt az az árnyék, amit saját magának sem sikerült egészen elengednie.

– Uram! – szólalt meg Lindsay halkabban, gyengédebben. – Bemehetnénk? Kényelmesebb lenne bent beszélgetni. Nem a kíváncsi szomszédok szeme előtt.

Amint a férfi bólintott, és beengedte őket, Lindsay és Russo a küszöböt átlépve a nappali felé indultak. A ház levegője langyos volt, kissé állott, ahogy az lenni szokott egy fülledt délutánon. Nem volt rendetlenség, de a látható rend mögött mégis motoszkált valami nyugtalanító hiány.

A folyosó falán néhány bekeretezett fotó sorakozott: kiránduláson készült képek, egy esküvői portré, egy nyári vacsora a kertben, nevető emberek, fények, poharak. Lindsay tekintete megakadt az egyik képen. Betty egy halványsárga ruhában mosolyogva nézett vissza rájuk. Egy boldog, mindennapi pillanat, amely most már túl tökéletesnek tűnt, hogy igaz legyen.

A nappali rendezett és otthonos volt, de nem volt benne semmi hivalkodó. Bézs kanapé, rajta hajtogatott pléd, mellette egy kávézóasztal, amin két bögrének látszott a nyoma, de csak egy állt ott. A szoba egyik sarkában könyvespolc, tele pénzügyi szakkönyvekkel és néhány regénnyel. Az a fajta olvasmánylista, amely egy fegyelmezett és rendszerető elmére vall.

A férfi gépiesen a kanapéhoz sétált, és úgy ült le, mintha a gravitáció hirtelen minden addigi súlynál erősebben húzta volna le. Ujjai az ülőgarnitúra karfájára fonódtak. Remegtek. Tekintete hol a padlót fúrta, hol a szemközti falat, mintha kapaszkodót keresett volna. De már nem maradt semmi.

Lindsay nem sietett. Tiszteletben tartotta ezt a csendet, ezt a megtörtséget. Pontosan tudta, milyen az, amikor az ember csak ül és próbálja kitalálni, hogyan kellene most viselkednie, ha az, akit szeret nincs többé.

Russo lassan becsukta mögöttük az ajtót. A zárcsattanás hangja túl hangosnak tűnt a fájdalomtól megdermedt otthonban. Feszült nyugalom ereszkedett rájuk – nehéz, párás, reménytelen.

– Mikor látta utoljára a feleségét? – kérdezte Russo, miután letelepedett a férfival szemben.

– Ma reggel. Elbúcsúztam tőle induláskor. Úgy volt, hogy korán hazajövök, mert rosszul érezte magát. Az utolsó ügyfél problémás volt. Felhívtam, hogy kések, de csak az üzenetrögzítő jelentkezett. Azt hittem, alszik.

– Mire hazaért, már nem volt itthon – szólt közbe Lindsay, miközben jegyzetelt.

– Igen – mondta a férfi, szinte csak önmagának. – Mozdulatlanság uralkodott mindenhol. Körbejártam a házat. Nem találtam sehol. Ekkor próbáltam újra hívni a mobilján. Nem vette fel…

– Megadná a felesége telefonszámát, uram?

A férfi nem válaszolt. Csak ült, szemét a nappali egyik pontjára szegezte, mintha ott, egy láthatatlan vonal mögött megmaradt volna az a világ, ahol Betty, a felesége még élt. Szája résnyire nyílt, de nem szólt. Ujjai elengedték a kanapé karfáját, ahogy egy nem létező árny után nyúlt.

Lindsay egy pillanatig várt, majd kissé előrehajolt.

– A felesége telefonszámát, ha kérhetem. Meg kell próbálnunk visszakövetni a hívásokat.

Semmi mozdulat.

Végül, ahogy egy tanár szól egy elkalandozó diákhoz, Lindsay gyengéden megérintette a férj alkarját. Ez a finom érintés visszahozta őt a valóságba. Pislogott egyet, majd lassan Lindsay-re emelte a tekintetét.

– Bocsánat. Igen, persze – motyogta, majd a zsebéből előhúzta a mobilját, és remegő kézzel nyújtotta át. – Itt van. Az összes száma el van mentve.

– Nem bánja, ha kicsit körülnézek? – kérdezte Russo, miközben már talpon volt.

– Tegyék, amit kell! – felelte a férfi halkan. – Ha ezzel elkapják azt, aki… megölte a feleségem.

– Hol dolgozott a felesége? – tért vissza Lindsay a jegyzeteihez.

– Két utcával lejjebb. Egy bankban. Felhívtam a kollégáit is, de nem látták ma.

– Vártak valakit? Szolgáltatót, vendéget?

A férfi megrázta a fejét.

– Nem. Egy nyugodt hétvégét terveztünk. Kettesben.

– Beszélt a szomszédokkal?

– Igen. A szembe szomszédom mondta, hogy egy fehér autó állt a ház előtt. Jó ideig. Át akart jönni megkérdezni, hogy minden rendben van-e, de az unokái nála vannak, és nem akarta őket egyedül hagyni.

Lindsay szeme felvillant.

– Fehér autó? Meg tudná mutatni a házat, ahol ezt mondták?

– Persze. Velünk szemben. Fehér verandás ház.

– Russo! – szólt hátra Lindsay, már az ajtó felé rohanva. – Átugrom a szembe szomszédhoz. A férj szerint láttak egy fehér autót a ház előtt. Hátha többet is megtudok.

– Veled menjek? – jelent meg Russo a nappali ajtajában.

– Nem szükséges. Idős hölgy lakik ott az unokáival. Próbálok finoman kérdezni.

Azzal ki is vágtatott az ajtón, és gyors léptekkel indult át az utca túloldalán álló ház felé.

A ház előkertje kicsi és rendezett volt. A fehérre festett veranda kerítése mögül petúnia virágai kandikáltak ki. Lindsay sürgetően kopogott. Néhány másodperc múlva egy ősz hajú, meleg mosolyú, idős hölgy nyitott ajtót.

– Miben segíthetek, kedvesem?

– Jó napot! Lindsay Krüger vagyok, a rendőrségtől – mutatta fel a jelvényét. – A szomszéd ház előtt órákon át parkolt egy fehér autó. Azt hallottam, ön látta.

– Igen, így van – bólintott a hölgy kissé meglepetten. – Régóta itt lakunk, de ezt az autót még sosem láttam. Szokatlan volt, hogy olyan sokáig állt ott. Át akartam menni Bettyhez, hogy rákérdezzek, minden rendben van-e, de hát a két kis unokámat nem tudom csak úgy itt hagyni.

– Emlékszik rá, hogy milyen típusú autó volt? – kérdezte Lindsay reménykedve. – Rendszám, márka, színárnyalat, bármilyen részlet segíthet.

– Hát… fehér. Nem túl nagy, nem is túl kicsi. Olyan… hétköznapi – vonta meg a vállát a hölgy bocsánatkérően. – Én nem igazodom ki rajtuk. Nekem mind egyforma.

– Igen, az egy fehér autó volt – szólalt meg hirtelen egy határozott, vékony gyerekhang a háttérből. – Nem túl nagy, meg nem is pici, olyan közepes. De tudom ám, milyen! – Egy hatéves forma, világosbarna hajú kisfiú jelent meg az ajtófélfánál, komoly arccal meredt Lindsay-re. – Egy régi Toyota. Apának van olyan modellje a tévé előtt. A bal hátsó lámpája be volt törve. És a lökhárítója furcsa volt, világosszürke. Meg kicsit máshogy is állt. Szerintem azt úgy szerezték, nem volt igazi.

A nagymama csak mosolygott az unokája háta mögött.

– Látja, kisasszony, nálam ezek mind csak fehér dobozok négy keréken. De Ben? Neki az autó a mindene. Reggelire a kenyeret is autóformára kell vágnom.

Lindsay leguggolt a kisfiúval egy magasságba, arcán őszinte érdeklődéssel.

– Te mindig ennyire jól megfigyeled az autókat?

A fiúcska bólintott, komolyan, mint aki nagyon is tisztában van a képességével.

– Igen. Apu szerint jobban ismerem őket, mint ő. Pedig neki is van sajátja!

Lindsay elmosolyodott.

– És van kedvenced is?

– Hát persze! A Lancia Delta Integrale! – vágta rá Ben, azonnal felvillanyozva. – Olasz, versenyautó volt régen, és gyors, és kockaformájú. Az a legjobb. De nem nagyon látni olyat. Kivéve egyszer… a bolt előtt…

Az idős hölgy a háttérből halkan felsóhajtott.

– És akkor három napig csak erről beszéltünk.

Ben vidáman folytatta.

– Ha felnőtt leszek, autós nyomozó leszek. Csak autós rejtélyeket oldok meg, keréknyomokat keresek meg!

Lindsay kuncogott.

– Azt hiszem, egyszer majd téged foglak felfogadni segédnyomozónak.

– Tényleg?

– Tényleg – bólintott Lindsay. Elővette a kis jegyzettömbjét. Leszakított róla egy lapot, és ráírt egy nevet: Detektív Ben autóügyi szakértő, majd átnyújtotta. – A saját névjegyed.

A kis fiú olyan áhítattal vette át a papírt, mintha valódi rendőrigazolvány lett volna.

Lindsay hangja enyhén megváltozott, amikor a következő kérdést feltette.

– Ben, esetleg láttad, ki szállt be abba az autóba?

A fiú megrázta a fejét.

– Nem. Mire felébredtünk a délutáni alvásból, már eltűnt.

Lindsay nem tudta teljesen leplezni a csalódottságát, de közben egy apró mosoly suhant át az arcán. A legfontosabb részletet így is egy hatéves mondta ki.

– Mikor ébredtek fel pontosan az unokái, asszonyom? – állt fel, és fordult újra a nagymamához.

– Két óra körül. Nem aludtak sokat, de egy békés órácska is nagy kincs ilyenkor – sóhajtotta kissé fáradtan, mégis derűsen az ősz hajú hölgy.

– Köszönöm, Ben. És önnek is, asszonyom. Nagyon segítőkészek voltak.

Már kocogott is vissza az áldozat háza felé. Russo a nappali küszöbén várta.

– Tudjuk, milyen autót keresünk – jelentette Lindsay.

– Fehér 1990-es Toyota Corolla – bólintott Russo.

– De… hogy… – habogta Lindsay.

– Most jött a telefonos üzenet, hogy a város szélén találtak egy kiégett autót. Úgy néz ki, párhuzamosan haladtunk. A helyszínelők már úton vannak a gépkocsihoz. – Odalépett a férjhez, és átnyújtott neki egy névjegykártyát. – Uram, ha eszébe jut valami, akármi, hívjon minket! Most pihenjen! Mi becsukjuk az ajtót magunk után.

– Találtál valamit a házban? – kérdezte Lindsay, miközben becsapta maga mögött a kocsi ajtaját.

– Semmit – rázta meg a fejét Russo. – Nincs nyoma dulakodásnak. Sem vér, sem vegyszer, sem kapkodás. Minden a helyén van. Túl… steril.

– Akkor hol történt az egész? – Lindsay az órájára nézett. – A fehér autó kora délelőtt hajtott el, ami a halottkém szerint megegyezik a halál időpontjával. Akkor valahol a közelben kellett történnie.

– Talán a kocsiban? – vetette fel Russo, bár a hangjában kételkedés csengett.

– Nem valószínű – rázta meg a fejét Lindsay. – Túl szűk a hely. A nő testén súlyos roncsolás nyomai voltak. Ilyesmit nem lehet gyorsan vagy kényelmesen elkövetni egy szűk utastérben. Tér és idő kellett hozzá.

– Akkor talán valami elhagyatott épület – mormolta Russo. – Vagy egy garázs.

– Bármi lehet. De amíg nincs a kezünkben a boncolási jegyzőkönyv, csak találgatunk.

– Ez a gyilkos még mindig egy lépéssel előttünk jár.

Lindsay hátradőlt az ülésben, és a péntek délutáni nyüzsgést figyelte. Forgalom, kirakatok, fagyizók, színes lufik egy járda szélén. A város élte szokásos életét, mit sem sejtve az újabb gyilkosságról. Egy test a betonon, vér a blúz szegélyén és a mögötte elsuhanó hétköznapok, mintha semmi sem történt volna. A hírek még nem terjedtek el. Nem volt figyelmeztetés. Az emberek nevettek, vásároltak, várták a hétvégét. Még nem tudták. De nemsokára értesülni fognak róla.

Csipogott a telefonja. Lindsay rápillantott.

– A főnök berendelt egy gyors eligazításra. A sorozatgyilkosság miatt. Talán van valami új nyom.

Russo bólintott, tekintete az útra szegeződött.

– Reméljük, különben továbbra is csak sötétben tapogatózunk.

A szolgálati jármű elindult a rendőrőrs irányába. Az ablakon túl a város csilingelt, zakatolt, folytatta a maga megszokott életét. Miközben az autóban a nyomozók tudták, hogy már semmi sem lesz a régi.

3. FEJEZET

A rendőrőrs zsibongása egy felbolydult méhkasra emlékeztetett, ahogy a szolgálatban lévő egyenruhások és civilruhások az értekezletre gyülekeztek. A moraj halk hullámokban terjedt végig az épületen, elérve Nathan Dobby kapitány irodájának ajtaját is.

Az ötvenes évei elején járó férfi az ablak mögül figyelte az embereit. Alacsonyabb, zömök testalkata ellenére a megjelenésében volt valami kérlelhetetlen, amitől minden ember ösztönösen kihúzta magát. Széles vállán feszesen simult a sötétkék egyenruha, a rajtuk lévő csillogó rangjelzések úgy ültek, mintha oda születtek volna. Rövidre vágott, acélosan szürkülő haját katonásan fésülte. Arca borotvált volt, a homlokán és a szemöldöke közt mélyen beágyazott ráncok ültek, mintha minden egyes barázda egy-egy emléket rejtett volna – vesztett csatákat, kimondatlan szavakat, sötét hajnalokat, amikor csak az akaraterő tartotta talpon.

Világosszürke szem, mélyen ülő, fáradt tekintet, amely mögött az évek során felhalmozódott tapasztalat és ki nem aludt éjszakák sorakoztak. A legtöbben ösztönösen kerülték a hosszabb szemkontaktust a kapitánnyal. Nem azért, mert félelmetes volt, hanem mert túl sokat látott. Az a fajta tekintet volt, amiben megfagyott a mentegetőzés.

A mozdulatai céltudatosak, lépései lassúak, de kérlelhetetlenek voltak, mint aki pontosan tudja, mit akar. Amikor kilépett az irodából, elég volt egyetlen pillantás, hogy a zsibongás elhaljon.

– Mint ahogy ma mindenki értesült róla – szólalt meg mély, nyugodt hangon –, a városunkban újra lecsapott a sorozatgyilkos.

Nem emelte fel a hangját. Nem kellett. A hír elég súlyos volt önmagában is.

Egy pillanatra szinte tapintható lett a feszültség. Lassan másfél hónapja dolgoztak az ügyön, nyomokat kergettek, zsákutcákból fordultak vissza, és közben napról napra nőtt a tehetetlenség érzése.

A kapitány várt. Hagyta, hogy a szavai megérkezzenek.

– A mai napon megtalált női holttest a gyilkos negyedik áldozata. Legalábbis ennyiről tudunk. Könnyen lehet, hogy többen vannak. Be kell ismernünk, hogy nem vagyunk felkészülve arra az elkövetési módszerre, brutalitásra és precizitásra, amivel ez a személy dolgozik.

Halk suttogás futott végig a termen. Nem is a hír súlyára, inkább a kiszolgáltatottságra reagálva. Arra, hogy a tettes folyamatosan előttük járt egy lépéssel.

Dobby kapitány nem csitította az embereit. Csak várt. Aztán halkan folytatta.

– Azért, hogy hatékonyabbak legyünk, más módszert fogunk alkalmazni. Egy másik város kapitányától ajánlást kaptam, egy szakértőét, akit az ország több pontján is bevetettek már, és minden esetben eredményesen dolgozott. Gyorsan. Pontosan.

A hátsó sorból hangos nemtetszés kúszott előre.

– Csak gyerekmese. Ha egy egész őrs több mint egy hónapja nem tudott előre lépni a nyomozásban, hogy oldja meg egy idegen pár nap alatt az ügyet?

A kapitány hangja nem emelkedett meg, de hidegebb árnyalatban vágott vissza.

– Megértem a szkepticizmust. Frusztráltak vagyunk mindannyian. A város retteg. A járőrök kimerültek. És még mindig nincs tettesünk. Ezért most mindenkit arra kérek, hogy adjunk egy esélyt ennek az embernek. Ha nem válik be, legalább tudni fogjuk, hogy megpróbáltuk. De ha működik, életeket menthet. – Rövid szünetet tartott. – Van kérdés?

– Mikor jön? – kérdezte Krüger feszült arccal.

– Reményeim szerint hétfőn reggel. Az összekötőjével ma még egyeztetnem kell. Csak akkor jön, ha a feltételeiket teljesíteni tudjuk. Itt számítok a teljes őrs együttműködésére.

– Miféle feltételek? – szólt közbe valaki.

– Nem tudom. Amíg nem látom a listát, nem tudok rá válaszolni – mondta nyers, határozott hangon. – Ha ettől biztonságosabb lesz ez a város, akkor kapitányként hajlandó vagyok ezt megadni nekik. És remélem, maguk is így gondolják.

Egy morajlás futott végig a termen: halk, de egyértelmű egyetértés.

– Rendben. Köszönöm. Menjenek vissza dolgozni!

Egy ideig nézte a vánszorgó embereit, majd Dobby kapitány is visszaindult az irodájába. Tudta, hogy a nehezebb része ezután következik. Meg kellett győznie egy vadidegen összekötőt, hogy bízzon meg benne, és küldjék ki a városba a szakértőjüket. Minden türelmére és diplomáciai tapasztalatára szüksége volt. Hosszú délutánra és éjszakára készült.

A kisvárosban mindig történtek furcsaságok, amelyeket egy maroknyi rendőrnek kellett megoldania. Eddig minden akadályt sikerrel vettek, még akkor is helyt álltak, amikor kiderült, hogy az egyik kollégájuk gyilkos. Akkor a poklot élték meg. Kevésen múlt, hogy a kapitány elveszítse az állását, és leváltsák. Hányszor kérdezték meg tőle: „Miért nem tűnt fel önnek, hogy gond van az egyik nyomozójával?”. De senki másnak sem tűnt fel. Túl jól játszotta a szerepét. Annyira jól, hogy majdnem megúszta. Csupán egyetlen porszem került a tökéletesen működő gépezetbe, mielőtt lebukott.

Akkor még ő maga sem akarta elhinni, hogy a csapata legjobb nyomozója – makulátlan háttérrel és karrierrel – gyilkos lehet. Amikor a belső ügyosztály felvázolta neki a gyanút, kinevette őket. Elképzelhetetlennek tartotta, hogy a rendőrség példaképe gyilkossággal gyanúsítható legyen. Ma már semmin sem lepődik meg. Nem fogad el semmit ellenőrzés nélkül. Még egy ilyen hibát nem követhet el.

A nevét ugyan tisztára mosta, de hónapok kellettek ahhoz, hogy a többi rendőrőrs kapitánya újra elfogadja és együttműködjön vele. Most pedig, ugyanabban a városban, ahol a hírhedt gyilkosság történt, egy sorozatgyilkos szedte az áldozatait. Kapott egy tippet: egy szakértő, aki segíthet a tettes kézre kerítésében. Bár a helyzet nem sok jóval kecsegtetett, élnie kellett a lehetőséggel. Talán, ha elég érdekesnek találja az ügyet, visszahívja, és egyeztet vele.

A jegyzetfüzetét nyitva hagyta az asztalán, és ismét a sietősen papírra vetett ákombákom számokra meredt. Telefonálnia kellett, röviden összefoglalnia, mire volt szüksége. Egyetlen hívásban kellett mindent összesűrítenie, miközben semmiféle garancia nem volt arra, hogy bárki is visszahívja majd. Mély levegőt vett. Mielőtt meggondolhatta volna magát, tárcsázott.

Több mint tíz éve volt kapitány, de úgy dobogott a szíve, mint kezdő nyomozó korában. Várta, hogy valaki fogadja a hívást. A nyolcadik csörgés után épp letenni készült, amikor egy női hang szólalt meg a vonal túlsó végén.

– Üdvözlöm, miben segíthetek?

– Jó napot! Dobby kapitány vagyok. Az egyik kollégámtól kaptam meg az önök telefonszámát. A szakértőjükre lenne szükségem egy sorozatgyilkos ügyében. Információim szerint hasonló esetekben támogattak más rendőri egységeket is.

– Köszönjük a hívását. Amennyiben lehetőségünk van az ügyükben eljárni, jelentkezünk önnél.

– Mikor várhatom a visszahí…

A mondat vége már nem jutott el a túloldalra. A vonal megszakadt. A kapitány csak bámulta a néma telefont. Felhívták rá a figyelmét, hogy ez előfordulhat, de nem hitte el. Esélye sem volt bemutatni a nyomozás eddigi menetét. Nem tudta eldönteni, hogy ez a hírnevének szólt, vagy minden érdeklődő így járt.

Próbált nyugodt maradni – kevés sikerrel. Arcát a kezébe temette, és mély levegővétellel csendesítette le a dühét, az elkeseredését. Egyedül maradt a gondjaival és a sorozatgyilkossal. Akkor legyen így! Extra segítség nélkül kellett megoldaniuk a rejtélyt. Kétség sem merült fel benne, hogy meg tudják-e tenni. Csak abban nem volt biztos, hogy hány áldozattal később.

Indulni készült, hogy közölje a csapattal a váratlan fejleményeket, amikor megcsörrent a telefonja.

– Halló, Dobby kapitány! – mutatkozott be, reménykedve, hogy a várva várt kapcsolatfelvételről van szó.

– Üdvözlöm! – szólalt meg egy mély, szinte hipnotikus férfihang. – Úgy hallottam, érdeklődött a szakértőnk iránt. Mielőtt döntést hozok, szükségem van néhány információra.

– Köszönöm a visszahívást – fújta ki a kapitány a levegőt. Csak ekkor vette észre, hogy idáig visszatartotta. – Igen. Egy sorozatgyilkos szedi az áldozatait városunkban. Másfél hónap alatt négy nő… huszonöt és harmincöt év közöttiek. Az áldozatokat késszúrásokkal öli meg, úgy is mondhatom, kivégzi őket. A kezüket összekötözi, a szájukat leragasztja. Minden esetben nemi erőszak történt a gyilkosság előtt.

– Van bármilyen támpontjuk az elkövető kilétére vonatkozóan?

– Sajnos semmi. Mikor azt hisszük, közelebb kerültünk az ügy megoldásához, minden nyom eltűnik. Szó szerint felégeti maga után a bizonyítékokat. Nincs mibe kapaszkodnunk. A lakosok között egyre nő a feszültség. Ha a legutolsó gyilkosság is a címlapokra kerül, a pánik elkerülhetetlen lesz.

– Egy személyes kérdés. Ön volt a parancsnoka annak az egységnek, ahol tavaly egy nyomozó gyilkosságot követett el?

A kapitány számított rá, mégis gyomorszájon vágta a kérdés. Nem róla volt most szó, hanem a város biztonságáról. Mégis újra és újra őt vonták kérdőre.

– Igen. Én vagyok az. És tény, hogy az egyik nyomozóm majdnem egy tökéletes gyilkosságot hajtott végre a felügyeletem alatt.

– Köszönöm az őszinte válaszát – folytatta a mély hang. – Az összekötőnk küldeni fog egy listát. Az tartalmazza, mire van szükségünk, és milyen elvárásaink vannak az ott-tartózkodásunk idején. Ha mindent teljesíteni tudnak, hétfőn kilenc és tíz óra között megérkezünk.

– Nagyon köszönöm – válaszolt a kapitány, kissé megkönnyebbülten. – Várom a levelet.

Életre keltette a számítógépét, beírta a jelszavát, ellenőrizte a beérkezett üzeneteit, és akkor döbbent rá, hogy nem adta meg az e-mailcímét. Kétségbeesetten próbálta visszahívni a telefonján megjelenő utolsó számot, de csak egy reménytelen választ kapott: „A hívott szám nem kapcsolható.” Elszúrta!

Újra előkereste az összekötő telefonszámát, tárcsázni akart, amikor új levél érkezésére figyelmeztette a számítógépe. Gyorsan megnyitotta, és egy csatolt dokumentum fogadta, hosszú, részletes listával. Feltételek és elvárások sorjáztak benne. Belevetette magát a felsorolás tanulmányozásába, és amit ott talált, azt csak értetlenül tudta fogadni.

Az egyik irodát cellává kell átalakítani, hogy egy fogvatartottat is el tudjanak benne helyezni. Külön tréninghelyiség. Az őrsön egy felszerelt kivetítő, folyamatos számítógépes támogatás és közvetlen összeköttetés a szakértő külső csapatával. A közelben szálláshelyet kell biztosítani két fegyveres kísérő számára, valamint külön irodát kell fenntartani a csapat vezetőjének.

A többi kérés – legalábbis első pillantásra – kezelhetőnek tűnt, nem eredményezett fennakadást a mindennapi munkavégzésben. Az viszont már fejfájást okozott, hogy az őrs mindkét irodáját az érkező csapat részére kell átengedniük. Ez azt jelentette, hogy a nyomozóit átmenetileg ki kell költöztetnie saját, jól megszokott helyükről.

De ha ez az ára annak, hogy elkapják a gyilkost… Ám legyen! Vett egy mély levegőt, felpattant a székéből, és kiviharzott a rendőrőrs belső, nyüzsgő termébe.

– Russo! Turner! – kiáltotta el magát az irodája küszöbén. Nem kellett sokat várnia, a két vezető nyomozó már ott is állt az ajtaja előtt. – Minél előbb költözzenek ki az irodájukból! Mindenki menjen át a járőrökhöz, a belső terembe! Russo, a maguk irodájából csináljanak egy berendezett cellát! Legyen alkalmas egy fogvatartott elszállásolására! Köszönöm!

Mielőtt bármiféle tiltakozásnak fültanúja lehetett volna, sarkon fordult, és becsapta maga mögött az ajtót. Ezzel jelezve: ellenvetésnek helye nincs.

– Ez meg mit jelent? – nézett Russo a kollégájára.

– Fogalmam sincs, de semmi jót – morogta Turner, és már el is tűnt a saját irodájában, hogy megbeszélje a hallottakat a társával.

Russo is hasonló lépésre szánta el magát, de mielőtt átlépte volna az ajtó küszöbét, a szomszédos irodából hangos vita zaja szűrődött ki. Ő is tudta, hogy hasonló szóváltás vár rá is, amikor Lindsay-nek elmondja a legfrissebb fejleményeket. Minél előbb ki kell költözniük az irodájukból, amit ideiglenesen cellává kell átalakítani. Ennek mégis mi volt az értelme? Semmi. De a parancs, az parancs.

– Lindsay… – kezdte halkan, próbálva értelmes formába önteni a megmagyarázhatatlant. – Ki kell költöznünk az irodából még ma. Át kell alakítanunk… cellává.

– Haha – nevetett fel Lindsay kényszeredetten. – Látom, ma te hozod a vicceket, de nincs időm baromságokra.

– Én sem vagyok humoros kedvemben, és hidd el, a kapitány sem volt, amikor kiadta a parancsot – válaszolta Russo, miközben leült a székére. – Azt hiszem, a szakértővel van összefüggésben. Szóval ideje pakolni.

– És Turnerék? Ők maradnak?

– Úgy tűnik, költöznek ők is. Az ő irodájuk viszont irodaként funkcionál tovább.

Lindsay úgy nézett a társára, mintha az épp most szállt volna le egy másik bolygóról.

– Ez most komoly? Nem valami áprilisi tréfa? Egy rossz álom?

– Ha az, akkor együtt álmodjuk – mosolyodott el Russo. – De az biztos, hogy el kell hagynunk az irodánkat. Minél előbb kezdjük, annál előbb végzünk. Ki mellé akarsz ülni a belső teremben?

– Mindegy, csak közel legyünk egymáshoz! Dolgoznunk akkor is együtt kell.

– Rendben – bólintott Russo. – Kollégák! – kiáltotta el magát, mikor a járőrök birodalmába lépett. – Remélem, titkon mindenki arra vágyott, hogy a nyomozók beköltözzenek közétek. Mert ma az eddig dédelgetett álmotok vagy rémálmotok valóra válik.

Tanácstalan tekintetek szegeződtek rá. Az arcokról leolvasható volt, hogy nem tudták eldönteni, hogyan reagáljanak. De amint meglátták Turnert és a társát is iratkötegekkel a kezükben közeledni, egyértelművé vált, hogy nem a nap viccét hallgatták végig. Halk morgások kíséretében mindenki pakolni kezdett.

Pár óra múlva már két új asztal állt a járőrök uralta belső teremben, amelyek mellé Russo és Lindsay letelepedhetett. Kis átrendezéssel Turner és a partnere is megtalálta az új helyét az elkövetkező napokra.

Ezután következett a két nyomozó irodájának „átalakítása”. A pincében találtak egy régi tábori ágyat, amit felcipeltek, majd sebtében újra felállítottak. Az egyik cellából kihoztak egy matracot, ami nem passzolt az ágy méretéhez, de a célnak így is megfelelt. Nem luxuskörülményeket kellett teremteniük, csak egy ideiglenes megoldást. A sarokba beállítottak egy ütött-kopott forgószéket is. Ha később nem lesz rá szükség, ki lehet gurítani.

– Uram! – kopogott be óvatosan Russo. – Készen vagyunk. Megnézi?

– Kétlem – pillantott fel a kapitány az asztalán gyülekező irathalmaz mögül. – Nem hallottam veszekedést vagy kiabálást. Lehetetlen, hogy ezt maguk csendben elintézték.

Russo félmosolyt villantott.

– Néha mi is tudunk meglepetést okozni. Ha minden rendben, akkor mára be is fejeznénk. A bizonyítékokat holnap tudjuk feldolgozni, és még várunk a boncolási jegyzőkönyvre.

– Rendben – állt fel a kapitány. – Nézzük, mit alkottak!

Az átalakításra se elismerés, se tiltakozás nem érkezett. Senki sem tudta biztosan, hogy pontosan mit vártak el tőlük. Amit lehetett, megtettek. Mindenki talált helyet magának, az őrs működőképes maradt – legalábbis átmenetileg.

– Menjenek haza, pihenjenek! – fordult a nyomozói felé. – Holnap folytatjuk. Minden értelemben.

Aki abban reménykedett, hogy a szombat nyugalmasabb lesz a rendőrőrsön, az nagyot tévedett. A nyomozók egész nap a bizonyítékokkal bíbelődtek. Amit helyben tudtak elemezni, azt megtették. A többit gondosan becsomagolták, és elküldték a laborba. De ahelyett, hogy közelebb kerültek volna a tetteshez, úgy érezték, egyre távolabb sodródtak a megoldástól. A bizonyítékok egymásnak ellentmondtak, és a nap végére már az is kérdésessé vált, hogy bármi értelme volt az eddigi következtetéseiknek.

Lindsay idegesen dobolt a tollával az asztalon. Régi, rossz szokása volt, de valahol le kellett vezetnie a feszültséget. Russo halk torokköszörülése ébresztette fel a gondolataiból, és látványos mozdulattal tette le a tollat.

– Szétrobban a fejem – sóhajtott fel. – Már nem tudok több információt befogadni. A hardver megtelt – mosolygott fáradtan. – Neked sikerült bármit is kisilabizálni ebből a káoszból?

– Semmi újat – válaszolta Russo, akinek a fáradtság egyértelmű jelekkel ült ki az arcára. – Ami eddig világosnak tűnt, most zavarosabb, mint valaha. Néha már azt is megkérdőjelezem, hogy jó pályát választottam. Ilyen esettel még sosem találkoztam.

– Nem vagy egyedül – bólintott Lindsay. – Nézd ezt! – emelte fel a keze ügyében lévő dokumentumot. – A jelentés szerint a gyilkos magas és erős. Aztán itt van egy másik – túrt bele a papírkupacba –, amelyik a szúrásnyomok alapján azt állítja, hogy alacsony és gyenge. – Lassan a kezébe temette az arcát. – Értem én, hogy vannak többszörös személyiséggel élők. De egyszerre nem lehet valaki magas és törékeny, erős és gyenge. A szemtanúk vallomásai is mintha különböző emberekről szólnának. Valaki világos bőrűnek írja le, más kicsit sötétebbnek. Van, aki szerint vékony, más szerint inkább zömök. Az egyetlen közös pont, hogy rövid haja volt, de még annak a színe sem egyezik. – Lindsay frusztráltan dobta vissza a papírokat az asztalra. – Ha ez alapján kéne körözést kiadni, akkor gyakorlatilag az összes férfit kizárhatnánk vagy épp meggyanúsíthatnánk.

– Igen. Profi munka. Se ujjlenyomat, se DNS. Ha találunk is valamit, az eltűnik. Mint az az autó legutóbb. Egyszerűen felgyújtotta a város szélén. Akár egy zseni, mint egy régi rutinbűnöző. De egy biztos, ez a valaki egy más súlycsoportú liga tagja.

– Már más városokból is hívtam kollégákat, hátha találkoztak hasonlóval. De egyelőre senki. Azt sem tudom, mire számítsunk a szakértőtől. Tudsz róla valamit?

Russo körbenézett, majd kissé lehalkította magát, mielőtt válaszolt.

– Csak annyit, hogy új a pályán. Néhány gyors sikere már volt, de teljesen zárkózott. Senkivel sem beszél, csak a saját csapatával. Ha nem dolgozik, eltűnik. Azt mondják, megközelíthetetlen.

– Csodás – forgatta a szemét Lindsay. – Egy újabb csodabogár. Az egyik itt kering majd köztünk, a másikat meg üldözzük. Lassan már nem tudom, melyiktől féljek jobban.

– Hallottad a legújabb pletykát a kapitányról? – hajolt Russo még közelebb. – Állítólag két utcával lejjebb keres szállást a két fegyveres őrnek, akik a szakértővel érkeznek. Két őr. Külön szállással. Nem tudni, miért. Teljesen abszurd.

– Ugye megmondtam, hogy csodabogár! – nevetett fel Lindsay. – Az ilyeneket nem érteni kell. Csak remélni, hogy segíteni fognak.

– Ma is csak a szócséplés és a folyosói dráma lesz az egész napi teljesítményük?

A két nyomozó egyszerre ugrott talpra. Annyira elmerültek a suttogásban, hogy nem vették észre a közeledő kapitányt.

– Elnézést, uram – kezdte Russo gyorsan. – A helyszíni bizonyítékokat katalogizáltuk. Amit lehetett, elemeztünk, a többit kiküldtük a laborba. De sajnos új, használható nyom nem került elő. A boncolási jegyzőkönyvre továbbra is várnunk kell, talán holnapra megérkezik, de legkésőbb hétfőre ígérték.

– Ahhoz képest, hogy semmit sem tudnak felmutatni, nagyon kényelmesen üldögélnek itt az asztalnál. Nem gondolják? – csattant fel a kapitány.

– Uram! – szólalt meg Lindsay, higgadtságot erőltetve magára. – Úgy érezzük, minden tőlünk telhetőt megtettünk a helyszínen talált bizonyítékokkal kapcsolatban.

– Azt majd én eldöntöm, hogy valóban mindent megtettek-e, vagy csak az értékes időt pazarolták – emelte fel a hangját a kapitány. – Addig is dolgozzanak tovább! Hétfőre eredményt akarok látni! Értették?!

– Igen, uram! – válaszolták egyszerre, katonás pontossággal.

Amint a kapitány távozott, Russo csendesen odasúgta:

– Na, azt hiszem, ma sem érek haza időben a feleségemhez.

– Néha úgy érzem, a rabszolgáknak jobb sorsuk volt, mint nekünk – dörmögte Lindsay.

– Na ezt sose hallja meg! – mosolygott Russo. – Még képes lenne bebizonyítani, milyen jók az ösztöneid.

Lindsay lehalkította a hangját.

– Szerinted talált szálláshelyet a két őrnek?

– Amilyen hangulatban van? – vont vállat Russo. – Szerintem nem. Márpedig ha ez nem sikerül, az gond. A szállás az egyik alapfeltétel.

– Hallottátok? – robbant be Turner a folyosóról. – A főnök összeveszett a feleségével.

– Remek – sóhajtott Lindsay. – Akkor elbúcsúzhatunk a szünetektől. Itt lesz éjjel-nappal, és mi leszünk a legújabb rendőrségi kiképző tábor.

Russo bólintott:

– Visszajön az egy évvel ezelőtti időszak. Akkor azt hittem, senki nem éli túl a kapitány huszonnégy órás jelenlétét.

– Miért veszett össze a feleségével? – kérdezte Lindsay, próbálva nem előre nevetni a válaszon.

– A hivatalos forrásaim szerint – hajolt közelebb Turner – nem talált szállást a kísérő őröknek. Úgyhogy a vendégszobájukat ajánlotta fel.

Russo és Lindsay döbbenten néztek egymásra. A kapitány a magánéletét sosem osztotta meg senkivel sem, most mégis két vadidegent szállásolt el a saját lakásában?

– Biztos vagy benne? – kérdezte Russo gyanakodva.

– Az előbb hallgattam végig a vitát. Pont három lépésre voltam tőle – bólogatott Turner. – Bele akartam olvadni a falba. Komolyan. Csoda, hogy nem vett észre.

Russo elvigyorodott, és végigmérte a nagytestű nyomozót.

– Csak elképzeltem, ahogy a habtested belepréseli magát a falba, hátha átlátszóvá válsz.

– Köszi, Russo. Tehetsz egy szívességet – vágott vissza Turner. – Ja, és ha érdekel, úgy hallottam, már vasárnap délután megérkeznek. Hétfő reggel kezdeni akarnak.

Russo elkerekedett szemmel nézett Lindsay-re.

– Ha eddig zsémbes volt, innentől kibírhatatlan lesz.

– Remélem, már van valami értékelhető infótok – folytatta Turner. – Ha nincs, készüljetek, mert letépi a tökötöket! Bocs, Lindsay – mérte végig a kolléganőjét –, nálad is biztos talál valamit, amit letéphet.

– Köszönjük, Turner, a biztató szavakat – nevetett fel Lindsay. – Szólj, ha megint van valami hivatalos értesülésed! Addig is… – intett a kezével – távozz, és hagyj minket valódi nyomozói munkát végezni!

Miközben Turner vigyorogva elvonult, Russo halkan felsóhajtott.

– Itt még vér fog folyni a következő órákban. Semmi esélyét sem látom annak, hogy több információnk legyen holnap estig.

A kapitány hatalmas robajjal csapta be maga mögött az irodája ajtaját. Egyáltalán nem így képzelte el a napját.

Az összekötőtől kapott feltételekben szerepelt, hogy a két őr elszállásolása a rendőrség feladata. Ő pedig, rendőrkapitányhoz méltó komolysággal, végigjárta a várost, a megadott távolságon belül szállás után kutatva. Akárhová ment, mindenütt ugyanazzal a rettegő tekintettel fogadták.

Amikor őszintén elmondta, miért van szükség a szállásra, az ajtók becsukódtak előtte. Volt, ahol végig sem hallgatták. A lelke mélyén megértette, hogy félelem dolgozott az emberekben, de a város rendőrkapitányaként tudta, hogy minden elvesztegetett perccel közelebb kerültek egy újabb áldozathoz. Talán éppen ahhoz a személyhez, aki az ajtót csukta be előtte.

Nem tudta elfogadni, hogy a városban – az ő szeretett városában – az emberek inkább elutasították a segítséget, semhogy megbíztak volna a szavában, mikor kijelentette, hogy meg lehet fékezni a gyilkost. Huszonöt éve állt a rendőrség szolgálatban. Huszonöt év alatt megtanulta, hogy az emberi lélek sokkal bonyolultabb, érthetetlenebb, mint bármilyen bűnözői profil.

Végső kétségbeesésében nem maradt más választása, felhívta a feleségét. Az ő lakásuk is a meghatározott zónán belülre esett, és rendelkeztek vendégszobával. Csak néhány napról volt szó. Egy logikus, praktikus döntés. De a beszélgetésből pillanatok alatt veszekedés lett. Olyan, amilyenhez hasonlót még a kapcsolatuk legsötétebb napjaiban sem éltek át. Még akkor sem kiabáltak ennyire egymással, amikor a karrierje forgott kockán. A felesége hajthatatlan volt. Esélyt sem adott a nézőpontok ütköztetésére. Nem kérdezett, csak elutasított.

Erre ő elővette a kapitányi arcát. A parancsoló hangját, amit az őrsön oly sokszor használt sikerrel. Kijelentette: „ez nem kérdés, eldöntött tény”.

A válasz? Fenyegetés. A saját felesége fenyegette meg azzal, hogy ha hazamegy, nem fogja beengedni. Őt, a rendőrkapitányt.

Leült az íróasztalához, és csak bámult maga elé. Ez a nap túl sok volt. És akkor érkezett a végső csapás. Üzenetet kapott, hogy a szakértő és a csapata már másnap délután megérkezik. Vasárnap. Egy nappal korábban, mint várta. Ő pedig képtelen volt teljesíteni az egyik legegyszerűbb feltételt.

Úgy érezte, elbukott. És ezzel talán a gyilkos nyert – megint. Az idő neki dolgozott. És senki sem akart tenni ellene. A város inkább rettegett, mint hitt. Inkább bámult kifelé az ablakon, mint hogy beengedje azt, aki segíthet.

Talán valóban rossz döntést hozott. Talán a többieknek volt igazuk. Nem kellett volna ismeretleneket a városba hívnia. De mégis… Akkor mit kellett volna tennie?

Miközben a nyomozók már hazafelé készülődtek, bekérte az utolsó gyilkosság minden összegyűjtött dokumentumát. Ő is át akarta nézni. Legalább addig is csinált valamit.

Ott ült a papírok fölött, és semmit nem talált. Az iratokban nem volt hiba. A nyomozók alapos munkát végeztek: jegyzőkönyvek, fotók, jelentések – minden rendben volt. A járőrök vallomásokat rögzítettek, a tanúk részletes leírást adtak. De a gyilkos nem hagyott maga után semmit.

Ő maga is átolvasta a teljes anyagot. Minden ellentmondott mindennek. Nem volt semmi konkrétum. Csak a fojtogató, dühítő semmi. Hétfő reggel egy ismeretlen csapatnak kell majd azt mondania: „Itt tartunk”. Mintha másfél hónapja csak üldögéltek volna. Mintha nem is nyomoztak volna.

A telefonja hirtelen csörgésére szinte felugrott a székről. Annyira belemerült az aktákba, hogy a hívás teljesen váratlanul érte. Rápillantott a kijelzőre. A felesége volt az.

– Baj van? Ott van valaki? Megtámadtak? – kétségbeesetten kapta fel a telefont.

– Te jól vagy? – jött a halk kérdés a vonal másik végéről.

Mély levegővételekkel igyekezett lehűteni magát. Semmi baj. A felesége nem volt veszélyben.

– Fáradtan, de testileg jól. Lelkileg már nem mondhatnám el ugyanezt.

– Gondolkodtam – mondta a nő halkan. – Idejöhetnek az őrök. Tudom, milyen fontos ez neked. És a városnak is. Ha ezzel kicsit hozzájárulhatok ahhoz, hogy ismét biztonság legyen, már megérte.

A kapitány nem akarta elhinni, amit hallott. A felesége beleegyezett. Megbocsátott? Mégis volt remény. De az öröm nem tartott sokáig.

– Ez korántsem jelenti azt, hogy megbocsátottam – váltott keményebb hangnemre a felesége. – Én nem vagyok a beosztottad. Ne beszélj hozzám úgy, mint az embereidhez! Azt hagyd az őrsre! – Majd újra halkabb, melegebb tónust ütött meg a hangja. – Ez csak azt jelenti, hogy igent mondok az elszállásolásra. És szeretném, ha hazajönnél. De ahogy délután beszéltél velem, az a lekezelő természetesség, ahogy utasítottál, azt még emésztgetnem kell.

– Ez már hatalmas lépés ahhoz képest, ahol délután tartottunk – válaszolt reménykedve a kapitány. – Most beszélünk egymással. Beleegyeztél a kérésembe. – A vonal túlvégén egy jellegzetes, robbanást megelőző levegővétel hallatszott. Gyorsan korrigált – Illetve a döntésembe, hogy a két őr nálunk aludjon. Köszönöm. És megígérem, beérem a kanapéval, amíg másképp nem döntesz.

– Én is így gondoltam. A kanapéval barátkoznod kell egy darabig. Nem szeretek haragban lenni veled. Sokkal jobb, amikor itthon vagy. – Aztán óvatosan hozzátette: – Ma este hazajössz?

A kapitány rápillantott az órájára, majdnem éjfél volt. Elképesztő, mennyire elveszett az aktákban.

– Azt hiszem, ma már nem. Ennél az ügynél minden perc számít. Itt alszom az őrsön. Holnap reggel hazaugrom átöltözni, reggelizni. Rendben lesz így?

– Megfelel – jött a halk, de megengedő válasz. – Csak kérlek, vigyázz magadra!

– Megígérem. És köszönöm, hogy felhívtál. Jó éjszakát!

Megkönnyebbülten tette le a telefont. Nem volt teljes a béke, de legalább beszéltek. És találtak egy megoldást. Ez elég volt ahhoz, hogy a szakértőt nyugodtabban várja.

Mély sóhajjal felállt, átsétált a rögtönzött cellának kinevezett irodába, és fáradtan eldőlt a tábori ágyon. Valakinek csak ki kellett próbálnia, mielőtt a fogvatartottra bízzák. A szája sarkában egy halvány mosoly jelent meg, ahogy a gondolat átsuhant a fején. Mielőtt még mérlegelhette volna a nap eseményeit, lecsukódott a szeme, és álom helyett csak a feszültség sötétje borult rá.

A következő éber pillanatában halk suttogásra lett figyelmes, ami az iroda ajtajából szűrődött be. Óvatosan kinyitotta a szemét, és kétségbeesve vette tudomásul, hogy nem hajnali derengés, hanem nappali fény árasztotta el a helyiséget. Az ajtóban Russo és Krüger álltak, és halkan azon vitatkoztak, hogy fel kell-e ébreszteniük.

– Mielőtt eldöntenék, már nincs rá szükség – szólalt meg rekedten.

Mindkét nyomozó összerezzent.

– A suttogásuk olyan hangos volt, hogy még a holtakat is felébresztették volna – jegyezte meg szárazon. Méltóságát legalább részben megőrizve megpróbálta elgémberedett végtagjait összegereblyézni a kényelmetlen tábori ágyról. – Valakinek muszáj volt letesztelnie, valóban lehet-e ezen az ágyon aludni.

– Mint látom, nem alkalmas rá – célozgatott Russo, miközben finoman utalt a kapitány nyögéseire és kecsesnek nem nevezhető mozdulataira. – Segítsünk, uram?

Ha a tekintet ölni tudott volna, Russo már az ajtóban összeesik, legalábbis Dobby kapitány remélte, hogy ennyi tekintélye még maradt.

– Meg ne próbálja! Az lesz az utolsó napja.

– Igenis, értettem, uram – jött a válasz, ezúttal egy halvány mosoly kíséretében. – A felesége többször próbálta elérni. Azt hiszem, fontos lehet. Legalább huszonöt nem fogadott hívása van.

– Miért nem ezzel kezdte? – pattant fel.

A sajgó háta hirtelen eltörpült a gondolat mellett, hogy a felesége üzeneteket hagyott a telefonján. Gyorsan felkapta az asztalán hangosan pittyegő készüléket.

– Hol voltál? Már betegre aggódtam magam! Azt hittem, történt veled valami! Miért nem lehet visszahívni már a második nem fogadott hívás után?! Hogy teheted ezt velem?! Ilyen gyorsan vége a békülésnek? Egy éjszaka, és máris el vagyok felejtve?!

A kapitánynak esélye sem volt közbeszólni. Nem először tapasztalta meg, hogy a felesége levegővétel nélkül is képes hosszú tirádákra. Így türelmesen várt a sorára.

– Drágám, nagyon sajnálom – válaszolta, amikor végre szóhoz jutott. – Éjfél körül elaludtam az átalakított irodában. A telefon nem volt nálam. Nem akartalak megijeszteni.

– Soha többé ne tégy ilyet! – halkult el a hang a vonal túlsó végén. – Mindenhová vidd magaddal a telefonod! Itthon bezzeg ki sem esik a kezedből! Az őrsön meg úgy eltűnik, mintha elnyelte volna a föld.

– Rendben – mosolyodott el a kapitány. – Még a mosdóba is magammal viszem ezentúl. Ígérem. Van még lehetőségem hazamenni, reggelizni és átöltözni?

– Ezért hívtalak. Kikészítettem a ruhád. Azt szeretném tudni, mit készítsek reggelire.

– Bármit, amit te is szívesen megeszel, drágám – próbált jó választ adni, hátha elkerülnek egy nem tervezett reggeli konfliktust.

– Rendben. Húsz perc múlva kész vagyok a reggelivel. A vendégszobát előkészítettem az őröknek. Jöhetnek bármikor.

– Nagyon szépen köszönöm. Szeretlek – mondta, és letette a telefont.

Ahogy megfordult, rádöbbent, hogy az iroda ajtaját nyitva hagyta. Valószínűleg az egész őrs hallotta a beszélgetést. Már meg sem próbált bosszankodni emiatt. Felsóhajtott, összeszedte a holmiját, és kilépett az emberei közé.

– Már úgyis tudják, hogy megyek haza reggelizni és átöltözni. De ne örüljenek túl korán, egy órán belül újra itt vagyok. Addig senki ne csináljon semmi hülyeséget!