Carsten Henn

A TÖRTÉNETSÜTÖDÉS

Fordította: N. Kiss Zsuzsa

A mű eredeti címe: Der Geschichtenbäcker

© Piper Verlag GmbH, München 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © N. Kiss Zsuzsa, 2023

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-230-8 (papír)

ISBN 978-963-614-231-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Almássy Ágnes

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Minden újrakezdőnek

„Ha tudsz jó kenyeret sütni,

már azt is tudod, mi kell a jó élethez.”

Giacomo Botura, pék

Első fejezet

Héj

Meddig táncolhatunk még, miután elhallgatott a zene?

Ezen tűnődik a városi zenepalotában. Kész ékszerdoboz a terem, merő aranyozás, ciráda, stukkó, díszes szegély. Minden azt sugallja, hogy itt nem számít az idő múlása, mindegy, mi az év, a hó, a nap.

Csakhogy az idő nem áll meg, és ez baj.

Sofie Eichner az 5. sor 34. székén ül. A székpárnák ellenére úgy érzi, a semmibe zuhan. Filmekben látni néha, hogy háttal – és mindig lassításban – süpped valaki a pelyhes ágyba. Pont az ő esete lenne: hanyatlás, lassítás, csak sehol a pehelydunna.

A zene igazából már három hónapja elhallgatott számára; egy sérülés lökte le a tűt a lemezről, és az intendáns élt az alkalommal, hogy rövid úton megszabaduljon Sofie-tól. Hiszen már kiszemelte az utódját, és az elmúlt évben, ha egy mód volt rá, vendégszerepelni hívta a zenepalotába. Feltörekvő csillag. Ráadásul pont az intendáns zsánere. Irina Nizsinszkij. Táncos már a neve is. Két határozott lépés megfeszített háttal, aztán lassú siklás. Ámulattól övezve. A ház új prímabalerinája szinte légnemű a színpadon.

Irina talán falevél volt előző életében, gondolja Sofie. Ártatlan juharlevél, ősszel előbb sárgára, aztán vörösre színeződő; semmi bűnt nem vett magára, ezért kapta jutalmul ezt az életet. A főnyereményt a karma-lottón. Irina picit sem erősködött, hogy Sofie a sérülése után még egy esélyt kapjon.

Épp ellenkezőleg.

Irina a maga esélyét használta ki gőzerővel.

Ezért áll most ő fenn a színpadon, míg Sofie a férjével, Floriannal a nézőtéren – díszhelyen! – ül, és kénytelen hallgatni, hogy a csoda szép muzsikát másvalakinek játsszák. Sofie éppen szemmagasságból követheti a színpadi történéseket, a zenekari árokból a zenészek erőteljes játéka szinte átárad rajta. Ezt nem lehet elviselni.

És mintha csak külön az ő megalázására lenne műsoron pont a La Belle au bois dormant, ismertebb címén a Csipkerózsika. Ez a darab Sofie-é. Ezt táncolta a legtöbbször, ebben a szerepében aratta a legtöbb dicséretet. Magához lényegítette, zengedezett róla a sajtó.

Irina grand jetéje következik éppen, a spárgaugrás, mikor egyik lábról elemelkedve a másikra érkezik puhán a balerina. A grand jeté volt mindig is Sofie specialitása. Nála nem rugaszkodott elegánsabban, lendületesebben, precízebben senki, nála hosszabban nem szelte a levegőt senki. Az előcsarnokban a két méterszer háromméteres fénykép is ilyen ugrás közben mutatja.

A közönség lélegzet-visszafojtva figyel.

Sofie-ra rátör a fulladás, a levegő mintha megkötne benne. Kővé dermed szinte a tüdeje.

Fölkel a helyéről.

Menten úgy tapadnak rá a tekintetek, mint legyek a légypapírra. Sofie gyorsan balra fordul és tipegve oldalaz a sorban ülők mellett a térdek és a székhátak szűk közében. Malewski asszony, Stromer úr, a neje, Adelheid, Schneiderling asszony és Barberi úr előtt. Ők a pártfogói egylet oszlopos tagjai. Ki tudja, mióta formálnak halált megvetően jogot ezekre az ülőhelyekre, csábító örökségként lebegtetve őket utódaiknak.

Ötükből ketten ingerülten behúzzák a térdüket (Adelheid Stromer és Schneiderling asszony), ketten direkt kijjebb tolják, hogy Sofie-t akadályozzák, így tiltakozva alkalmatlankodása ellen (Stromer és Malewski asszony). Barberi nem mozdul, mintha tudomást sem venne Sofie-ról, tüntetően nem zavartatja magát, egyszerűen átnéz rajta, titkon remélve, hogy sztoikus nyugalmával kivívja a nézőtér csodálatát.

Sofie bocsánatkérően mosolyog, őszintétlenül. A hivatásos táncos akkor is tud mosolyogni, ha a teste jajong. A mosoly bizonyos izmok megfeszítése. Nem életérzés.

Suttogva ismétli, „Bocsánat”, mondhatni mantrázza, nem is a többi nézőnek címezve, mint inkább saját magának. Bocsánat, Sofie, amiért hülyét csinálok belőled. A színpadi szereplőkből úgyszintén. Ő pontosan tudja, milyen szörnyű a táncosnőknek meg a táncosoknak, mikor a nézőtéren föláll valaki. Megzavarja a koncentrációt, önkéntelen gondolat, hogy hibáztunk. Ha ráadásul premier az alkalom, mint ma, ott a félelem, hogy a koreográfia nem az igazi, mindjárt többen is cihelődnek az előadásról.

Sofie egyre idegesebb, a rászegeződő számtalan tekintetet tűszúrásnak érzi a bőrén. És ráadásul rosszallóan rázzák a fejüket, felhúzzák az orrukat, cicegnek. Most sem bírja még rendesen teleszívni a tüdejét, ég belül.

Sofie már inkább nem is nézi az arcokat, nem mosolyog tovább; leszegi a fejét, a gyerekkorában szalmaszín, immáron dióbarna haja függönye alól csak a lábfejét, a térdét figyeli. Az előcsarnokba nyíló súlyos kétszárnyú ajtó mérhetetlenül messzinek tűnik. Hajszál híján elvágódik. Hajszál híján szántszándékkal.

Ki innen, amilyen gyorsan csak lehet. De nem futva. Amilyen gyorsan csak lehet a bokáig érő, csillámos arany estélyi ruhájában.

Vaku villan. Aztán még egy. Fotózzák. Egyre többen. Ha felborul a jóérzés kordonja, a csőcselék gátlástalanul átgázol rajta. Újabb vakuk, még közelebbről.

Aztán puffanás. A nézőtéren döbbent csend.

Sofie hátrapillant, Irina fekszik a színpadon, nyilván elesett. Na de Irinánál az esés kizárt.

Sofie szája már-már zsibbad, úgy összeszorítja.

És kilép az ajtón. A terem homályából a szinte kihalt előcsarnok vakító világosságába. Pislognia kell. De csak szedi a lábát a sima fehér aljzaton ki a szitáló esőtől fénylő Dóm térre, amelynek úgy csúszik a kövezete, mintha szappannal kenték volna be.

Ezen a buktatós terepen kap végre megint rendesen levegőt Sofie.

Hátranéz.

Florian nem követte.

Sofie nem sokat töpreng azon, hogy mit tegyen. Megy innen. Haza. Megkönnyebbülés méterről méterre távolodnia a zenepalotától. Jót tesz a város. Idekinn senki sem táncol, surrannak az emberek az esőben ezen a hűvös áprilisi estén, többnyire kicsit görbén, mintha így kevesebb áldást kapnának a nyakukba. Pedig csak növelik az ázható felületüket.

Hűvös esőcseppek mossák a zenepalotában kihevült csupasz vállát. A gálaruha finom anyaga átnedvesedett, a tökéletes redőzés összetapadt.

Sofie a síkos utcakövekre mered, nehogy elbotoljon. Nincs közte két egyforma, mégis teljességet alkotnak. És egy sem firtatja, hogy vajon a helyén van-e a világban.

Annyira lefoglalják az utcakövek, hogy a Dóm tér nyugati végében nekimegy egy öregembernek.

– Borzasztóan sajnálom! Bocsánat, nem figyeltem! Nincs baj? – A kezét nyújtja az utcakövön elterült idős úrnak.

– A könyvek nem sérültek meg – feleli az szemlátomást megkönnyebbülten, miután aggályosan végigtapogatta a hátizsákját. Olajzöld nadrágot visel hózentrágerrel, ugyanolyan színű lötyögős kabátot és keskeny karimájú fejfedőt.

– Én az ön hogylétét kérdeztem igazából – mondja Sofie.

– Az én koromban nem az esés a gond, hanem a felkelés – hangzik a válasz huncut szemvillanás kíséretében.

Sofie talpra segíti az öreget, törölgeti öltözékéről az utca mocskát.

– Őszintén sajnálom, a gondolataimba feledkeztem.

– Láttam magán. Úgy el volt merülve, mintha könyvet olvasna.

Sofie a fejét ingatja.

– Az utcaköveken töprengtem. – Elcsuklik a hangja. – Azaz nem is, igazából az életemen.

– Jó is az, néha úgy elgondolkodni az életünkön, mintha könyv lenne. Kérdezni magunktól, hogyan íródjon tovább. Meggyőződni, hogy valóban mi vagyunk-e a személy, aki forgatja a tollat. – Az öreg az órájára pillant. – Mennem kell, már vár az első ügyfelem. Aki nagyon nem szereti, ha megváratják. – Körülményesen igazgatja a hátán a zsákot, fején a kalapot.

– Hadd kérjek újra bocsánatot – mondja Sofie. – Máskor nem vagyok ilyen.

– Szóra sem érdemes. Majd kicsit kilépek és máris helyreáll a világ rendje. – Az öreg Sofie-ra mosolyog. – Úgy nézem, maga nagyon kedves teremtés. Ezért szívből kívánom, hogy boldoguljon. Az életében. – Udvariasan biccent, sarkon fordul és stramm léptekkel elmasírozik a Dóm felé.

Sofie körbenéz, hogy merre tartson, észrevesz egy apró, fekete loknis kislányt, amint kihajol az egyik ablakon. Hogy tekintetével kövesse a sarkon épp beforduló öregurat.

Ez előtt a kislány előtt még ott az egész élet.

Az őbenne lakó táncos kislánynak bezzeg már nem tartogat a jövő semmi érdemlegeset.

A 18-as villamos kifelé visz a városból, kétoldalt egyre ritkulnak a házak, sokasodnak a gabonával, krumplival, virággal bevetett szántóföldek. Április szeszélye berekesztette a zuhét, tojássárga napot buktat a szemhatár alá. A békesség idilli, meleg fénye árad szét mindenen – Sofie lelkéig azonban nem hatol. A sínpár egyik kanyarjánál újra feltűnik a távolból a város: az alkonyi égbolt hátterén papírkivágások mintázata. Közepében, mint kagylóban egy fekete gyöngyszem, a zenepalota. Sofie gyorsan félrenéz, a bőrére vacogtatóan tapadó csuromvíz estélyi ruháját babrálja. Úgy tartja maga elé a kis retiküljét, mint egy pajzsot.

Mikor a megállójában egyedül száll ki az egyetlen utcai lámpa neonfényébe, végképp tudatosul benne, hogy már soha többé nem fog táncolni.

A továbbinduló szerelvény üvegablakáról a tükörképe néz vissza rá. A szemei kicsit távolabb állnak, az arccsontja kicsit laposabb a kelleténél. Nem klasszikus szépség. Gyerekkorában a teste szabálytalanul, nem épp elegánsan fejlődött. Hol a nyaka tetszett túl rövidnek, hol a karja túl hosszúnak, aztán a feneke túl szélesnek, az orra túl hegyesnek. De mire felnőtt, és a teste annyi gyötrés és nyújtás után elnyerte végleges formáját, a tagjai mintha csak táncra lettek volna teremtve. A táncban érezte magát Sofie először szépnek, a táncban talált magára, a táncban volt igazán a helyén.

A villamos eltűnik a sötétben, Sofie-ra ráborul a falu csendje. Olyan helység ez is, amelyről senki meg nem mondaná, miért pont itt létesült. Nincs sem folyója, sem magaslata, sem termékeny völgye. Ez a földdarab semmiben nem üt el a környezőktől. A falut el lehetne tolni akár húsz kilométerre is bármely égtáj felé, fel sem tűnne senkinek.

„Árvácskás”-ként is szokták emlegetni, mert régtől az itteni kertészetek látják el virággal a városi temetőket. Három nagybani is működik saját vágottvirág-kereskedéssel, picit sem a zöld remény jegyében. A falusiak a település római kori alapítására büszkék, ennek bizonyítéka a nyamvadt kis falmaradvány ráccsal elkerítve, védőtető alatt az egyetlen lámpás útkereszteződésnél. Egy nyugalmazott tankerületi főigazgató évek óta kutakodik, hogy kimutassa, gazdag római kereskedő villájának részét képezte a kőkupac – de sajnos minden jel szerint egy tehénistállóét.

Sofie elhaladt a falu legmagasabb építménye, a templomtorony mellett, ahová olykor gyöngybaglyok fészkelnek. Szív alakú, fekete gombszemes kedves ábrázatukat előszeretettel rajzolják a helyi óvodások (iskola nincs helyben, csak a szomszéd faluban). A virágüzleteken kívül kevés a bolt, mind a főutcára nyílnak. Sofie sötét kirakatok előtt gyalogol. A Johannes Pape és Fia pékség mellett található a Nittels család kis termelői árudája. A sok éve üresen álló hentesbolt helyén nemrég nyílt meg a Parázs és hamu sztékvendéglő. A tulaj gyakran kiáll az ajtóba az utcát kémlelni, mintha ettől remélné, hogy több vendég vetődik be. A bankfiók és a fodrászat lehúzta a rolót, az előbbi bankautomatává meg számlakivonat-nyomtatóvá zsugorodott, új frizuráért pedig kéretik a szomszéd falu Hajközpont szalonját felkeresni. Aztán ott van még Mattes gazda, pozsgás, tagbaszakadt ember, szakasztott óriásbébi küllemű és olyan ordítós is. A falu határában tart libát, tyúkot és két méhcsaládot. Kicsivel kijjebb a szupermarket következik: üvegezett frontján neonbetűk, előtte ingyenes parkoló.

Az egyetlen kocsma itt az Ökör mindjárt a vasútállomásnál. Mikor Sofie elmegy előtte, nyílik az ajtaja, egy részeget pottyant az utcára. Kiszűrődik mellette a zenebona.

Sofie érzi, hogy a léptei önkéntelenül felveszik a ritmust, az ütemes tütütühöz igazodnak. Úgy szorítja a kezét a fülére, hogy már fáj. Gyorsan szedi a lábát még a temetőnél és a kis kápolnájánál is, csak akkor engedi le a kezét, amikor a Beller utcába fordul, ahol egy utcai lámpa fénykörében áll a ház, amelynek második emeletén lakik.

Nyitja a bejárati ajtót, majd se cipőt, se semmit le nem vetve siet a nappaliba: letérdel a komódhoz, hogy kihúzza a legalsó fiókot. Egy rózsaszín szalaggal átkötött dobozt tart benne. Óvatosan leemeli a fedelét, és a legelső balettcipője láttán csak hüledezik, hogy valaha ilyen csöpp lehetett a lába, ez passzolhatott rá. A talpát majdnem széttáncolta, a bal cipő orránál ott a spiccelés túlerőltetéséről árulkodó fakó vérfolt. Kiveszi a cipőket a dobozból és a melléhez szorítja. Miért nem tarthat örökké, ami szép és igaz az életben? Miért forog tovább a föld alatta, ha egyszer már rálelt a rendelt helyére? Megadatott élnie a kislánykori álmát. De mit álmodhat magának egy nagylány? Sofie leroskad és hagyja, hadd csorogjanak a könnyei, ameddig csak jólesik.

És bizony igencsak sokáig jólesik.

***

Sofie távozása után Florian rendületlenül kitart. Az 5. sor 35. székén ül, a színpadra mered, mintha teljesen lekötné, ami ott történik. Nem pillantgatunk jobbra-balra, nem mentegetőzünk. Minden rendben. Houston, gondunk egy szál se.

A szünetet is átvészeli, az elképesztően hosszú szünetet, mely alatt többször hívja telefonon Sofie-t, hasztalanul, és kérdezők garmadája kéri számon rajta folyton ugyanazt. Rengetegen ismerik itt, évek óta rendez a zenepalotában.

Heves migrénes roham. Ez a meséje. Első ötlete a keringési zavar, de azzal Sofie nem juthatott volna ki ennyire gyorsan. Rosszullét? De akkor Sofie miért ne jöhetne vissza egy idő után? A migrén ugrik be, mikor a szünetben odalép hozzá az első ember, és emellett Floriannak ki kell tartania a továbbiakban, noha Sofie soha életében nem kapott még migrénes rohamot.

Sofie elvégre nem mondott neki semmit, csak felkelt és ment. Jellemző rá, elvárja tőle, hogy olvasson a gondolataiban. Pedig ő érzése szerint, olyan horgász, aki hosszú évek elteltével sincs igazából tisztában azzal, hogy mi zajlik a tenger mélyén. Csak néha szerencsésen kifog pár ezüstösen csillogó halat. Az utóbbi időben azonban alig, sőt egyáltalán nem kegyeli a szerencse.

A második felvonás még komiszabb. Mert Sofie helye nemhogy üresen, de elhagyottan árválkodik mellette.

Az utolsó taps, majd Florian kötelességtudóan járul a kulisszák mögé gratulálni a társulatnak és átölelni a zokogó Irinát. Aki simul, majdhogynem odafészkel hozzá, ő pedig megsimogatja finom szálú haját.

– Sofie annyira bánja, hogy nem tudott maradni! – vigasztalja. – Mit nem adott volna egy koccintásért veletek! – Bárgyú locsogás.

Igazából számított erre. Sofie, mióta nem lép fel, olyan, mint egy gumiszál, egyik végén nem ereszti a balett, a másik vége felől egyre feszítőbb az átmenet az új életszakaszba. Csak idő kérdése volt, mikor pattan el.

Sofie állítólagos migrénje miatt muszájból gyorsan otthagyja a mulatságot. Pedig szívesen ünnepelne hajnalig, a koreográfia leleményes volt, a táncegyüttes – a közjátéktól eltekintve – remek formában, még a zenekar is kitett magáért ezen az estén, ami pedig nem mindig jön össze. Főleg, mert a brácsások szeretnek felönteni a garatra. Florian világa ez, ő még beletartozik. Számára még nincs vége a dalnak.

A villamosra fél órát kellene várnia, ezért inkább taxit hív. A sofőr egész úton traktálja a botránnyal a balettpremieren, a vérig sértett, kiöregedett balerinával, aki bőgve hagyta ott az előadást és válogatás nélkül mindenkin átgázolt kifelé. A rossz hírek expressz száguldanak. És menet közben csak dagadnak, mint a lavina. Florian uralkodik magán, a sok zagyvaságot csak fizetés után minősíti:

– Nem jártatná így a pofáját, ha egyetlenegyszer látta volna, milyen csodálatosan táncol a feleségem! Migrénes rohama volt! Ezt terjessze a kollégái meg az utasai körében, a hétszázát! – Jól bevágja a taxi ajtaját. Aztán fölnéz a házra: adja isten, hogy itt legyen Sofie. Új építésű, háromemeletes. Fehérre vakolt falával, cinktetőzetével a kockaépület olyan idegenül hat a sok zömök háztól körülvéve, akár egy odatévedt ufó. A földszinten doktor Stephan Mettler, a városban praktizáló fül-orr-gégész lakik a nejével, Sabinéval. Az ötvenes házaspár valóra válthatta álmát egy kertről, amellyel Olaszországnak hódolnak, oda ugyanis, mivel Sabine annyira tart az utazástól, soha nem jutottak el. Az első emeleti lakó Marie Denka, aki a Hét törpe óvodát vezeti. Mindig mosolyog, akkor is, ha a szemetet viszi le. Vajon mi a titka?, tűnődik Florian. Elárulhatná Sofie-nak. Mielőbb.

Marie-val iskolatársak voltak, később szem elől tévesztették egymást. Mikor azonban Florian és Sofie fél évvel ezelőtt lakást kerestek és körbekérdezték a barátaikat, Marie kézen-közön értesült erről, és egyengette az útjukat az új fedelük alá.

Egy emelettel feljebb a rolók felvonva, de sötét minden ablak. Sofie nem is jött haza? Baj érte? Kárt tett magában? Florian átkozza a hülye fejét. Hogy volt képes ott maradni a zenepalotában?

Kapkodva nyitja a kaput, rohan fel a lépcsőn. Lélekszakadva fordítja el a kulcsot a lakásajtó zárjában, és amint átlépi a küszöböt, már kapcsolja is fel a villanyt és Sofie nevét kiáltja.

Ekkor látja meg Sofie magas sarkú cipőjét a gardrób előtt.

De mást is.

A csupasz falakat.

A képek helyén csak koszperem: mintha megannyi szögletes, üres tekintet meredne rá. Sehol a bekeretezett fotók a forgó, ugró, egész testével a zenéhez idomuló Sofie-ról. Úgyszintén sehol a felvételek az ő koreográfiáiról, melyeken a táncosnők és a táncosok teste annyira varázslatos mintázattá áll össze, hogy nincs festő, akinek ecsetje méltón visszaadhatná. Befagyasztott pillanatok, többnyire fekete-fehérben. Egyik-másik papírra álmodott rajza is ki volt téve, hiszen képek lebegnek előtte, mikor koreográfiát tervez. Aki látja ezeket, szinte hallja a zenét is. Aki ezek mellett a képek mellett járta be a lakást, önkéntelenül kihúzta magát, kényesebben lépett, mintha keskeny pallón egyensúlyozna. Igazából egyfajta táncot adott elő.

De most tánc sehol.

A képeket a nappaliban találja halomba rakva, lepedők alatt. Ugyanígy leterítve az ő kedves, húsz éven át gyarapított lemezgyűjteményét is, a zenei naplóját. Úgyszintén a kihúzható antennájú kis konyhai rádiót, első közös szerzeményüket az összeköltözéskor.

A fekete bőrkanapén meg Sofie-t, embriópózban, még a csillogó estélyijében, a cipzár lehúzva a hátán, ezért csúszik az anyag a könyökéig.

Florian paplant hoz át a hálóból, gyengéden betakarja, megsimogatja a vállát. Nehéz időszak ez Sofie-nak. A sors új életet osztott rá, pedig ő nem kérte. És a régit már nem kaphatja vissza. Az életben nincs hátrakanyar.

A kanapén szűk a hely, nem bújhat oda Sofie mellé. Pedig a közelségét ugyanúgy igényelné most, mint Sofie az övét. Legalábbis reméli, hogy így van.

Sofie elfordul tőle.

Hát Florian átellenben ül le a fotelba.

***

Kerek háromszáz méternyire Giacomo Botura átfordul álmában a megsüppedt matracán. Ugyan a falu pékje, mégsem zsömlékről, lisztről, morzsáról, tésztáról álmodik. Hanem Calabriáról, ahol a fiatalsága telt. Valószerűtlen, mint minden álom, a hegyvonulatok, a partszakaszok légnemű képződmények. Gyakran álmodik Calabriával, mikor Nittelsék illatozó narancsokat halmoznak a kis boltjuk bejárata elé vevőcsalogatónak. Felidéződnek az annak idején mindig Rosarina nénjével szüretelt bergamottok.

Ezen az éjszakán Giacomo álmában a poros utat rója a faluból a tenger fölött magasan trónoló gyümölcsösbe. Vizespalackokat cipel meg a kosarat a déli pihenőre szánt ennivalóval. Mire végre feljut az ősfák árnyékába, már verejtéktől csillog a bőre. Aztán szedi a savanykás, kesernyés gyümölcsöt, hallgatja a ligetet borzoló, a nem is oly távoli óceánról sugdosó szellőt. Álmai Calabriájában mindig nyár van, de a hőség sosem bántó, elő nem fordul rámenős szúnyograj vagy napszúrás. És csúfolódás sem, amiért lassan jár a keze. Mosolyogva dolgozik mindenki, pedig kemény a munka.

Az ilyen álmokból mindig pihenten ébred.

Mint ma is: egy futó, csodás pillanatig még az orrában a bergamottillat. A mosakodásnál a kis fürdőben, míg elgondolkodva, élvezettel forgatja ujjai közt a kerek, narancssárga bergamottos szappant, az is az álombeli Calabriáját idézi. Üde, makulátlan, a tökéletes illúzió. A reggeli tisztálkodás záró programpontja Giacomo hajzata. Úgy húzza hátra benne a fésűt, hogy tökéletesen párhuzamos hullámokban üljön a fején. Apja hordta így, ő nem tudott betelni a frizura csodálatával. Más csodálnivalót az apján nemigen lelt. Sosem fértek össze.

A lakásajtóig gyér fényben megy, ildomosnak véli a félhomályt az öreg bútoroknak, mert amilyen lomhák, csak lassan térnek magukhoz. Mind itt volt már, mikor ő beköltözött, és Giacomo természetével ellenkezik, hogy a még használható bútort kidobja, csak mert nem tetszik, vagy levegyen a falról egy nagy gonddal festett képet, csak mert a szarvas rajta túlontúl kék alpesi tónál bőg. Tiszteli a rendes iparosmunkát. Az idők során került még néhány bekeretezett fénykép az óhazából. Egyiket az újságból vágta ki a kedvenc futballcsapatáról, mikor több mint negyven év után végre megint bajnokságot nyert, egy másikat minden reggel megsimogat, és mond neki valami kedveset. A szekrénysor polcára beköltözött pár könyv, a gyakori olvasástól ékes patinát kaptak. Különben Giacomo csak azt cseréli ki, ami tönkrement. A repedt lámpabúrát a kis konyhában, a sárgult függönyt a nappaliban, a csorba mosdókagylót a fürdőben. De ezekre sem költ sokat. Úgy foltozgatja ezt a lakást, mint egy régi, csupa lyuk nadrágot. Azzal, ami épp kézre jön. Meg hát ellenére van a pénzszórás. Nem keres valami sokat és a nagyját havonta küldi Calabriába.

A sütöde ott van mindjárt eggyel lejjebb, a földszinten. De Giacomo kívülről kerüli meg odáig a házat jó tíz méteren. Szereti ezt a rövid utat a munkahely és az otthon között, pedig meg kell tennie esőben, hóban, viharban is. Meglehet, éppen azért kedveli, mert ilyenkor is ki kell tennie a lábát. Ha lenne lépcsőházi átjárás, nem érezné a bőrén, hogy milyen napra virradt. Márpedig azzal tisztába kell jönnie ahhoz, hogy jó legyen a kenyere. Mert a tészta nagyon is tudja, milyen az idő és aszerint viselkedik. A sütödéig a tízméteres ösvény kaviccsal van felszórva, ültetvények szegélyezik, például édesgyökér, ezüstös pimpó, erős paprika (háromfajta is) az óhazából, természetesen olajfácska is, meg egy klementincsemete, melynek külön kis melegházat fabrikált. A legtöbbet Nonnája küldte Calabriából, hogy sose feledje, honnan származik (különben sem feledné). Olyanok ezek neki, mintha homlokon csókolná, megsimogatná az arcát a Nonna. Most is, míg ellépdel mellettük, kicsit irigy rájuk. A földbe mélyed a gyökerük, otthon számukra. Ő meg még most is őrlődik az új meg a régi haza között. Ötvenhárom esztendejének több mint felét töltötte ebben az országban. Régóta ez a hazája. Nem a második, hanem másik hazája. Lámpát nem szerelt a kis ösvény fölé. A hold meg a csillagok fénye elég kell legyen.

Annál vakítóbbnak érzi a fényességet, mikor rendes időben, hajnali négykor átlépi a kis oldalajtó küszöbét a sütödébe, felkapcsolja a villanyt, mire hunyorogva életre kap a plafonon a három neoncső és szemébe tűnnek családtagjai: a két dagasztógép, a lisztes zsákok, középen a nagy munkaasztal, a szakajtók, a vetővásznak, a kenyérmosókefék, no és persze a fatüzelésű samottos kemence. Manapság alig van mester, aki ilyet építeni tudna, alig van pék, aki szívesen használná. Sok munkát ad és mindig kiszámíthatatlan kicsit.

– Na, vén sárkány – köszön rá Giacomo, végigsimítva a két keskeny üvegezett ablakot, melyeken keresztül figyelemmel kísérhető, mikor a pékáru egy idő után emelkedni kezd odabenn. – Befűthetlek? – Giacomo üdvözli a három bekeretezett fekete-fehér fotót is a falon, egy ruhával letörölgeti róluk a lisztport. Aztán összedörgöli a kezét, hogy melegítse, mert a tészta nem szereti a hideget. Féltő babusgatás kell neki.

Giacomo szíve elfacsarodik, mikor a munkaasztalhoz lép, hogy behintse liszttel. Az üzemeltetés és a hozzávalók költsége rettentően felszökött az utóbbi években, de a vevők nem hajlandók többet fizetni. A zsömle árának picike emelését is sokan felpanaszolták. Ő akkor maradhat csak a pékszakmában, ha többet termel, hogy az óvodának vagy a futballegyletnek is szállíthasson. Igény lenne rá. A kis sütöde nem maradhat ennyire kicsi, ha fenn akar maradni a mai világban. Segédet kellene felvenni. De idáig alig volt jelentkező az állásra, és mind továbbállt egy nap után. Ha hat héten belül nem talál valakit, az utolsó tartalékai is kimerülnek. A jelek szerint senki sem akar már péknek menni. Pedig nincs is ennél szebb foglalkozás! Elképzelhető-e nagyobb boldogság, mint kivenni a friss, illatos, aranybarna kenyeret a vén sárkány bendőjéből, és még azon forrón törni belőle?

Giacomo teszi a dolgát. Örülni kell minden napnak, amíg lehet. A vén sárkánynak meg egy szót se, hogy a tüze hamarosan örökre kialudhat.

***

Rövid éjszakája után Sofie mintha egy idegen nőt szemlélne a fürdőszobatükörben.

Lábánál hever a drága, csillogó estélyi, mint a kígyó levedlett bőre. Az alsóneműje is. Anyaszült meztelen.

De ez itt már nem az ő teste.

Az övé egyfolytában olyan volt, mint a nyílra feszített íjhúr. Bezzeg ez a test itt hetek óta csak a kanapén heverne és a tévét bámulná, mindegy, mi a műsor.

Felkelés után hiába kereste Floriant a lakásban. Most a háta mögött terem. Keze a csípőjére siklik, onnan a hasára, mint már sok százszor. Sofie füléhez simul az arca, így lehel csókot a nyakára: érzetre alig több egy pillarebbenésnél, de Sofie-t nemegyszer borzongatta már meg kéjesen.

Szereti ezt a rituálét. Amúgy. És tudja, Florian azért közeledik hozzá így, mert neki jólesik. Persze azért is, mert kívánja őt, nem teljesen önzetlen. De ezzel sem volt soha baj. Ő élvezte, hogy kívánják.

Most Florian akárhol ér hozzá, mindig rossz. Rossz az ő egész teste, semmi sincs jól rajta. Próbál elfeledkezni az új zsírpárnácskákról, de Florian minden érintésével felhívja ezekre a figyelmét.

– Jó reggelt, Napsugár! – súgja neki Florian, és újból nyakon csókolja, ezúttal nem is leplezve a vágyát.

De ez akkor sem az ő teste.

És ha Floriannak ez kell, akkor valami nagyon nem stimmel köztük. Akkor már nem őt szereti, hanem ezt az idegent.

– Hagyjál – veti hátra nyersen.

– Lazíts. Felejtsük el a tegnapi hülye estét.

Sofie a tükörben nézi Florian mélybarna pillantását, amely korábban mindig a biztonság, a védettség érzésével töltötte el. Megperdül a sarkán és eltolja őt magától.

– Azt sem tudom, szeretsz-e még.

– Hogyne szeretnélek!

– Akkor hogy nem veszem észre?

– Mégis mit csinálok veled éppen?

– Előjáték, Florian. És szexelni nem ugyanaz, mint szeretni.