Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. fejezet MILYEN ISTEN TEREMTÉSEIVEL ÉLÜNK EGYÜTT EZEN A FÖLDÖN?

II. fejezet A FÖLDRAJZ SZÓ MEGHATÁROZÁSA; MILYEN MÓDON ALKALMAZOM ÉN?

III. fejezet BOLYGÓNK ALAKJA, MOZGÁSAI, VISELKEDÉSE

IV. fejezet TÉRKÉPEK

V. fejezet AZ ÉVSZAKOK VÁLTAKOZÁSA

VI. fejezet BOLYGÓNK NÉHÁNY KICSINY, SZÁRAZ FOLTJÁRÓL

VII. fejezet EURÓPA FELFEDEZÉSE

Közjáték

VIII. fejezet GÖRÖGORSZÁG

IX. fejezet OLASZORSZÁG

X. fejezet SPANYOLORSZÁG

XI. fejezet FRANCIAORSZÁG

XII. fejezet BELGIUM

XIII. fejezet LUXEMBURG

XIV. fejezet SVÁJC

XV. fejezet NÉMETORSZÁG

XVI. fejezet AUSZTRIA

XVII. fejezet DÁNIA

XVIII. fejezet IZLAND

XIX. fejezet A SKANDINÁV-FÉLSZIGET

XX. fejezet HOLLANDIA

XXI. fejezet NAGY-BRITANNIA

XXII. fejezet OROSZORSZÁG

XXIII. fejezet LENGYELORSZÁG

XXIV. fejezet CSEHSZLOVÁKIA

XXV. fejezet JUGOSZLÁVIA

XXVI. fejezet BULGÁRIA

XXVII. fejezet ROMÁNIA

XXVIII. MAGYARORSZÁG

XXIX. fejezet FINNORSZÁG

XXX. fejezet ÁZSIA FÖLFEDEZÉSE

XXXI. fejezet MIT JELENT ÁZSIA A VILÁGNAK?

XXXII. fejezet A KÖZÉP-ÁZSIAI FENNSÍKOK

XXXIII. fejezet ÁZSIA NYUGATI NAGY TÁBLÁSVIDÉKE

XXXIV. fejezet ARÁBIA

XXXV. fejezet INDIA

XXXVI. fejezet BURMA, SZIÁM, ANNAM ÉS MALAKKA

XXXVII. fejezet A KÍNAI KÖZTÁRSASÁG

XXXVIII. Fejezet KOREA, MONGÓLIA ÉS MANDZSUKUO

XXXIX. fejezet A JAPÁN BIRODALOM

XL. fejezet A FILIPPINI-SZIGETCSOPORT

XLI. fejezet HOLLAND KELET-INDIA

XLII. fejezet AUSZTRÁLIA

XLIII. fejezet ÚJ-ZÉLAND

XLIV. fejezet A CSENDES-ÓCEÁN SZIGETEI

XLV. fejezet AFRIKA

XLVI. fejezet AMERIKA

XLVII. fejezet ÚJVILÁG

NÉHÁNY SZÁMADAT

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hendrik Van Loon

NÉZZ KÖRÜL A FÖLDÖN

fordította:
Havas József

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-470-2 EPUB
ISBN 978-963-559-471-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1932

a mű eredeti címe:
The Story of the World We Live In

a borító egy 1689-ből származó világtérkép
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. fejezet
MILYEN ISTEN TEREMTÉSEIVEL
ÉLÜNK EGYÜTT EZEN A FÖLDÖN?

Hihetetlenül hangzik, hanem azért színigazság. Ha ezen a világon mindenki megütné a száznyolcvan centiméteres mértéket és ahhoz képest a vállszélessége is felül volna a negyven centiméteren (de ezek a méretek nyilván meghaladják az átlagot), akkor az egész emberiség (pedig a legutolsó statisztikai adatok szerint a Homo sapiens ősének és feleségének ma 2000 millió ivadéka jár a földön) kényelmesen beleférne egy akkora ládába, amelynek széle, hossza, magassága egy kilométer volna.

Képzeljük el, hogy ezt a ládát elszállítják Arizonába, a Colorado folyó nagy kanyonjának a partjára és szépen leteszik arra az alacsony kőfalra, amelyet korlátnak építettek a part szélén, hogy az ember ki ne törje a nyakát, ha döbbenve szemléli a tájék kimondhatatlan szépségét, az örök természeti erők munkálkodásának e néma tanújelét. Ha aztán odafüttyentenék Többsincset, a kis dakszlikutyát (a pöttömke jószág nagyon értelmes és szívesen tesz apró szolgálatokat) és azt mondaná neki a gazdája, puha, barna orrocskájával bökje meg ezt az ormótlan portékát, utána egy pillanatra nagy recsegés, ropogás törne fel a kanyon mélyéből, amint a deszkák lezuhantukban innen is, onnan is leszakítanának egy-egy követ, fát, bokrot, aztán, amikor a láda éle belevágódna a Colorado partjába, mély, már tompább puffanás döngene fel, rá hirtelen egy nagy csobbanás.

Utána néma csend és feledés.

A sok kis emberhering hamarosan feledségbe menne a halálládában.

A kanyon tovább zuhogna, örök harcban széllel, levegővel, napsugárral, esővel éppúgy, mint amióta a természet megteremtette.

A Föld is csak száguldana tovább változatlan pályáján a térképezetlen egekben.

A távoli és közeli bolygók csillagászai nem észlelnének a földön semmi rendkívüli jelenséget.

Egy évszázad múlva talán egy fű-virág lepte alacsonyacska domb mutatná a helyet, ahol az egész emberiség temetője volna.

Egyéb semmi.

Képzelem, egyik-másik olvasómnak sehogy sincs ínyére ez a történet és egy kicsit kényelmetlenül érzi magát, amikor látja, a jelentéktelen semmiség milyen megrázó méreteire zsugorodik össze a mi büszke fajunk.

De más szemszögből is nézhetjük a kérdést és akkor épp parányi számunk, gyámoltalan, icinyke-picinyke kis testünk lesz igazi, mélységes büszkeségünk kútfeje.

Itt vagyunk, maroknyi kis gyenge, védtelen emlősállat. Létünk hajnalhasadása óta mindenfelől falka számra olyan lények rajzanak-nyüzsögnek körülöttünk, amelyek a létért való küzdelemre százszorta jobban fel vannak fegyverkezve. Az ember első ellenségei között olyanok akadtak, amelyek harminc méter hosszúra megnőttek és súlyra felértek egy kisebbfajta gőzmozdonnyal, másoknak meg olyan éles fogaik voltak, mint a körfűrésznek. Némelyik állatfaj a középkori kivágok páncéljában ment mindennapi tápláléka után. Mások megint emberi szemnek láthatatlanok, de oly irtózatos gyorsasággal szaporodnak, hogy még csak egy évbe sem telne és teljesen hatalmukba kerítenék a földet, ha ellenségeik nem irtanák őket éppoly hirtelenséggel, mint amilyen tempóban a világra jönnek.

Míg az ember csak a legkedvezőbb viszonyok közt tudott megélni és kénytelen volt a csekély kiterjedésű szárazföldön keresni tanyát, ott is középtájon a magas hegyek és a mély tengerek között, addig e földi útitársaink előtt tárva-nyitva voltak a legmagasabb hegyormok és a legnagyobb mélységek egyaránt. Nyilván olyan anyagból voltak gyúrva, hogy megéltek, akármilyen természeti környezetben.

Ha kiváló szaktekintélyektől halljuk a hírét, hogy bizonyos fajta rovarok vígan fickándoznak a petróleumban (azt pedig bajos volna elképzelni, hogy a mi mindennapi étkeink java petróleum is lehetne), ha halljuk, hogy más rovarok olyan hőmérsékleti szélsőségeket kibírnak, amilyenek bennünket, embereket, néhány pillanat alatt megölnének, ha elszörnyedve, borzongással vesszük észre, hogy azok az apró bogarak, amelyek annyira szeretik az irodalmat, hogy örökösen ott nyargalásznak a könyvtárakban, vígan élik tovább nyughatatlan világukat akár két-három vagy éppen négy lábuk híján is, míg bennünket egy kis tűszúrás is megbénít, akkor igazán világosan látjuk, milyen ellenfelekkel szemben kellett helyt állnunk, amióta megjelentünk ezen a keringő szikladarabon, amely akár van, akár nincs is a közömbös világegyetem legsötétebb, legkülső peremén.

Vastagbőrű kortársainak micsoda oldalfájdító nevetség lehetett az ősember, amikor látták első esetlen kísérleteit, mint próbálkozik a természetnek ez a kis hússzínű játékszere a hátsó lábain járni, kezére szolgáló ág vagy fatörzs segítsége nélkül!

De hová lettek ezek a hatalmas állatok, az ötszázmillió négyzetkilométernyi szárazföld és tenger büszke urai (a levegő mérhetetlen óceánjáról nem is szólva), amelyek a nyers erő és sunyi ravaszság jogán korlátlanul uralkodtak birodalmukban?

Java részük eltűnt a szemünk elől, legföljebb kegyelmesen mi adunk még nekik egy kis szállást: „kiállított tárgyak” lettek természetrajzi múzeumainkban. Mások kénytelenek voltak szolgálatba szegődni, csakhogy megmaradhassanak és puszta megélhetésükért cserébe nekünk adják a bőrüket, tojásaikat, tejüket meg a rostélyost, amely az oldalukon nő; vagy húzzák a terhet, amelyet lustaságunkban mi magunk egy kicsit már nehéznek tartunk. Sok állat meg isten háta mögé eső fészkekben vonta meg magát és mi megengedjük nekik, hogy ott kedvükre legelészhessenek, ropogtathassák a füvet és fenntartsák a fajukat, mert nem is tartjuk érdemesnek kiűzni őket tanyájukról és magunk számára követelni a földjüket.

Össze-vissza csak néhány ezer évszázad leforgása alatt (ez pedig az Örökkévalóság szempontjából csak egy röpke pillanat) az emberi nem minden talpalatnyi földdarab korlátlan ura lett és napjainkban a legjobb úton van, hogy eddigi birodalmához hozzácsatolja a levegőt és a tengereket is. És mindezt néhány százmillió olyan teremtés vitte véghez, amely egyetlen egy tulajdonságban sem vetekedhetett ellenségeivel, csak az Értelem isteni adományával volt különb náluk.

De még ez is túlzás. Az értelem, tisztultabb formájában és a gondolkodni tudás csak egy maroknyi férfi és nő kiváltsága, közülük kerülnek ki az emberiség vezetői. A többiek, akármennyire fáj is nekik, csak követhetik őket. Az eredmény: egy különös, szakadozott menet, mert akárhogy s mint törik magukat az emberek előre, minden igazi vezető elmére tíz meg tízezer sereghajtó esik.

Hova vezet bennünket ez az út, nem tudjuk. De annak a fényében, amit az emberiség az utolsó négyezer év alatt véghez vitt, a lehetséges vívmányoknak sehol sincs határa, ha csak a természetes fejlődés ösvényéről le nem térít bennünket velünk született sajátságos kegyetlenségünk, amely odáig visz bennünket, hogy tulajdon nemünk más tagjaival gonoszabbul bánunk, mint a tehenünkkel, a kutyánkkal vagy egy fával.

A föld és minden gazdagsága az ember rendelkezésére áll. És ami nem állt rendelkezésére, azt is birtokba vette, magasabb rendű agya jogán, előrelátásánál és fegyveres erejénél fogva.

Jó ez a mi otthonunk. Mindnyájunknak megadja az elegendő táplálékot. Gazdag kőbányái, agyagtelepei, erdei a tágasnál is tágasabb hajlékot adhatnak mindenkinek. A mezők türelmes juha, a hullámzó lenföldek miriádnyi kék virágja, a kínai eperfák szorgalmas kis selyemhernyójáról nem is szólva, mind megteszi a magáét, hogy megvédje testünket a tél hidege, a nyár perzselő forrósága ellen. Jó ez a mi otthonunk. Olyan pazar bőségben ontja számunkra áldásait, hogy mindenki, férfi, nő, gyermek megkaphatja a részét, még egy kicsit tetejesen is, hogy maradjon későbbre, a múlhatatlanul bekövetkező pihenő idejére is.

De a természetnek megvannak a maga törvényei. Ezek a törvények igazságosak, de kérlelhetetlenek és nincs alóluk föllebbezés.

A természet készségesen megad nekünk mindent és adja korlát nélkül, de viszont megkívánja, hogy kutassuk törvényeit és engedelmeskedjünk parancsainak.

Száz tehénre olyan legelőn, amely csak ötvennek való, kész pusztulás vár: nem nagy bölcsesség, minden gazdaember tudva tudja. Egymillió ember szorongása akkora fészekben, ahol csak százezer fér el, csak működési zavarokat, szegénységet, szükségtelen szenvedést okoz: ezt nyilván nem látták meg azok a hatalmasok, akikben sorsunk intézőit látjuk.

Pedig sok-sok tévedésünk közt nem is ez a legsúlyosabb. Más módon is sértjük áldott jó anyánkat. A föld hátán az ember az egyetlen élő teremtés, amely csoportosan tör ellenséges indulattal tulajdon fajtájára. A kutya nem falja fel a kutyát, a tigris nem falja fel a tigrist, még az undok hiéna is békességben megfér a fajtájával. De az ember gyűlöli az embert, az ember megöli az embert és ma minden nép legelső dolga fölkészülni szomszédjainak jövendő lemészárlására.

A Teremtés nagy törvénykönyvének első cikkelye békességet, jóakaratot rendel egy ugyanazon faj tagjai között. Ennek a cikkelynek a nyilvánvaló megsértése odáig juttatott bennünket, hogy az emberi nem maholnap a teljes megsemmisülés gondolatával nézhet szembe. Mert ellenségeink mindig résen állnak. Ha a Homo sapiens (egy cinikus tudós ezt a nagyon is hízelgő nevet adta fajunknak, ezzel akarva kifejezésre juttatni értelmi felsőségünket az egész állatvilág fölött) - ha a Homo sapiens nem tud vagy nem akar igazi ura lenni mindennek, amit szeme lát, akad erre a feladatra ezer más vállalkozó és nem egyszer úgy rémlik, hogyha macskák, kutyák vagy elefántok vagy fejlettebb szervezetű rovarok uralkodnának a földön (pedig hogy lesik az alkalmat!), határozott nyeresége lehetne rajta ennek a bolygónak, amelynek az egyensúlya ma annyira bizonytalan a csatahajók és ostromágyúk miatt.

Megtalálja, megragadja-e az emberiség a fonalat, amely biztonságban végigvezeti ezen a förtelmes és szégyenletes labirintuson?

Ennek a kis könyvnek az írója abban a jámbor hiszemben van, hogy meg tudja mutatni az egyetlen utat, amely kivezethet bennünket abból a gyászos és végzetes zsákutcából, ahova őseink goromba tudatlansága tévelyített bennünket.

Csak sokáig, évszázadokig tartó lassú, fáradságos nevelőmunka taníthat meg rá, hogy megtaláljuk a megváltás igaz útját. De ez az út annak a tudatos megismerésére vezet, hogy mindnyájan útitársak vagyunk egy és ugyanazon bolygón. Ha végre felfogtuk ennek a tételnek abszolút igazságát, ha beláttuk és megértettük, hogy áldásul vagy átkul ez a mi közös otthonunk, hogy más lakóhelyet nem ismertünk soha és soha nem is tudunk elszabadulni a térnek arról a pontjáról, ahol születtünk, vagyis úgy kell viselkednünk, amint viselkednénk akkor, ha ismeretlen végcél felé rohanó vonatra vagy hajóra dobott volna bennünket a sorsunk, ha ezt tudjuk, akkor tettük meg az első, de legfontosabb lépést annak a rettenetes problémának a megoldása felé, amely minden nehézségünknek gyökere.

Valamennyien útitársak vagyunk, egy és ugyanazon a bolygón és minden egyes ember boldogsága és fájdalma mindannyiunk boldogságát és fájdalmát jelenti.

Mondjanak álmodozónak, mondjanak bolondnak, mondjanak látomáslátónak vagy hívjanak rendőrt, mentőket, hogy dugjanak el olyan helyre, ahol nem hirdethetek tovább efféle rossz szemmel látott, eretnek tanokat. De jegyezzétek meg, mit mondok és jusson az eszetekbe azon a végzetes napon, amikor az emberi nem megkapja a parancsot, szedje-vegye kisded játékait és adja át a boldogság kulcsait érdemesebb utódnak.

Az egyetlen reménység a fennmaradásra belefér egy mondatba:

MINDNYÁJAN ÚTITÁRSAK VAGYUNK, EGY ÉS UGYANAZON BOLYGÓN ÉS EGYFORMÁN FELELŐSEK VAGYUNK ENNEK A VILÁGNAK BOLDOGULÁSÁÉRT ÉS BOLDOGSÁGÁÉRT, AMELYEN A SORS RENDELÉSÉBŐL ÉLÜNK.

II. fejezet
A FÖLDRAJZ SZÓ MEGHATÁROZÁSA;
MILYEN MÓDON ALKALMAZOM ÉN?

Mielőtt útra kelünk, rendszerint igyekszünk többé-kevésbé pontosan megállapítani, hová igyekszünk és milyen utakon-módokon szándékozunk odajutni. Mikor az olvasó kinyit egy könyvet, ilyenféle kis felvilágosításra neki is jussa van. Ezért nem lesz haszontalan megadni a földrajz szó meghatározását.

Éppen a kezem ügyében van a kis Oxford Dictionary; erre a célra ez is éppúgy megteszi, mint akármi más kézikönyv. Az 1931-i kiadásban a keresett szó a 479. oldalon van.

Földrajz: Tudomány, tárgya a föld felszíne, alakja, fizikai tulajdonságai, természeti és politikai felosztása, éghajlata, termékei, népei stb.

Ennél többet én sem tudok, de bizonyos szempontokat mások rovására mégis erősebben érvényesítek, mert előadásom tengelyévé az Embert teszem. Ez a könyv a földnek nemcsak a felszínét, fizikai tulajdonságait, politikai és természetes határait ismerteti. Tárgya inkább az Ember, aki táplálékot, menedéket és szórakozást keres magának és családjának.

Megkísérli annak kimutatását, mint alkalmazkodott az ember a földrajzi viszonyokhoz vagy korlátolt erőihez képest, mint formálta át fizikai környezetét, hogy bőséges táplálkozás mellett kényelemben és boldogságban éljen.

Nagyon helyesen mondják, hogy az Úristen nagy asztala körül nagyon különös vendégek is akadnak azok közt, akik szeretik őt és nyilvánvaló, hogy a mi bolygónkat igen furcsa és rendkívüli fajtájú vendégek lakják. Sokon a megismerkedés első percében is látnivaló, hogy nagyon is kifogás alá eső személyes tulajdonságaik és általában olyan jellemvonásaik vannak, amelyeket tulajdon gyermekeinkben nem szívesen látnánk. De kétmilliárd emberi lény, ha a nagy faládában összezsúfolódva nem is valami nagy tiszteletet parancsoló jelenség, mégis csak tekintélyes számú nép és annyi ember között természetesen végtelen tér nyílik mindenféle, társadalmi, gazdasági és művelődési kísérletekre. Azt hiszem, ezek a kísérletek jobban számot tarthatnak figyelmünkre, mint bármi más. Mert egy hegy utóvégre is csak hegy, amíg ember szeme nem látta, ember lába nem tapodta, míg tíz-tizenkét nemzedék éhes telepes lejtőit és völgyeit el nem foglalta, vérével meg nem hódította, művelés alá nem fogta.

Az Atlanti-óceán éppolyan széles és mély, éppolyan sós és nyirkos volt a tizenharmadik század kezdete előtt, mint azután, de az ember tette azzá, ami ma: híddá az Új- és Óvilág között, Kelet és Nyugat kereskedelmének az országútjává.

Az orosz síkság évezredek óta nyúlik a végtelenségig és kínálja a bőséges termést mindenkinek, aki nem sajnálja a fáradságot, hogy elvesse belé az első magot. De milyen más volna ennek az országnak a képe, ha nem szláv, hanem germán vagy frank irányította volna azt a vashegyű botot, amellyel az első barázdákat belehúzták.

A Nippon-szigetek éppúgy rengenének szakadatlanul, mint most, ha történetesen nem japánok laknák őket, hanem a most már kihalt tasmaniai faj maradékai, de akkor ezek a szigetek aligha tudnának eltartani 85 millió lelket, míg a Brit-szigetekből, ha nem észak-európai nyughatatlan vérű harcos nép hódítja meg, hanem nápolyiak vagy berberek lepik el őket, sohasem lett volna egy akkora világbirodalom középpontja, amely százötvenszerte nagyobb, mint az anyaország és népessége a föld népeinek egy negyede.

Általában több figyelmet fordítottam a földrajz tisztán „emberi” oldalára, mint a kereskedelmi problémákra, amelyeknek pedig tömegtermelésre berendezkedett korunk oly nagy fontosságot tulajdonít.

De a tapasztalat arra tanított, hogy bármily ékesszólással beszél is az ember a kivitelről, behozatalról, a szénbányák, petróleummedencék kitermeléséről, bankbetétekről, erről a tárgyról sohasem tud senki fia olyat mondani, hogy az olvasó egyik oldaltól a másikig el ne felejtené. Ha ilyen adatokra akármikor szüksége van, mindig kénytelen lesz újra meg újra utána nézni és tíz-tizenkét egymásnak (sőt nagyon gyakran önmaguknak is) ellentmondó statisztikai kézikönyvben összehasonlítani őket.

Ebben a földrajzban az ember az első.

Fizikai környezete, a háttér a második.

Egyébnek csak az jut, ami hely még marad.

III. fejezet
BOLYGÓNK ALAKJA,
MOZGÁSAI, VISELKEDÉSE

Kezdjük a rég bevált meghatározással: Bolygónk egy kis, sötét égitest, melyet mindenfelől végtelen tér vesz körül.

Nem gömb vagy golyó, hanem szferoid, amely a gömb első unokatestvére: két sarkán gyengén behorpadt gömb. Az úgynevezett „sarkokat” könnyű szerrel megtalálhatjuk magunk is, ha egy almán vagy narancson a középpontján keresztül kötőtűt szúrunk át, aztán kitartjuk magunk előtt. Ahol a kötőtű kibúvik az almából vagy narancsból, ott vannak a sarkok, az egyik, az Északi-sark, egy mély tenger közepén, a másik egy magas hegyi plató tetején.

Ami pedig a sarkvidék lapultságát illeti, az ne zavarjon meg senkit. Mert a Föld tengelye az egyik sarktól a másikig csak 1/300 résszel rövidebb, mint az egyenlítőkör átmérője. Más szóval, ha valaki egy méteres átmérőjű földgömb büszke tulajdonosa (de ekkora gömböket nem igen árulnak a boltokban; aki ilyet akar látni, csak múzeumokban kereskedhet utána), a tengelye még annak is csak három milliméterrel volna rövidebb, mint az egyenlítő átmérője és a horpadás alig-alig ötlene szembe, ha csak ritka kivételes gondossággal nem ügyeskedte ki a mestere.

Mindamellett maga a tény rendkívül fontos a kutatóknak, akik útjukat keresik a sarki vidékeken és fontos mindazoknak, akik a földrajz magasabb tudományát tanulmányozzák. De a mi kis könyvünk céljaira elég annyi, hogy megemlítettem. Tanuló korában mindenki láthatta azt a kis fizikai készüléket, amely megmutatja, mint kellett a sarkoknak behorpadni, mihelyt a mi sárgolyónk forogni kezdett a tengelye körül. Aki látta, megtakarított egy kirándulást a délkörök találkozóhelyére.

A Föld, mint mindnyájan tudjuk, bolygó. Már a görögök megfigyelték (legalább is azt hitték), hogy bizonyos csillagok állandóan mozognak az égbolton, míg mások látszólag mozdulatlanok maradnak. Ezért amazokat bolygóknak, emezeket állócsillagoknak nevezték, mert távcsövük nem volt és így helyváltozásaikat nem tudták nyomon követni.

A Föld a Nap körül kering és tőle kapja fényét és melegét. Minthogy a Nap több, mint hétszázszorta nagyobb, mint minden bolygója együttvéve és hőmérséklete a felszínén 6000° Celsius körül jár, a Földnek nem érdemes röstelkedni, ha szerényke kis melegét a szomszédtól kapja kölcsön, hisz az olyan könnyen ellehet e néhány irgalmas sugár nélkül is.

Régebben azt hitték, hogy a Föld a világegyetem középpontjában áll: a szárazföld lapos, kis korongját körös-körül a tenger vize mossa és úgy lóg a levegőben, mint Mohamed koporsója. Néhány tisztánlátó görög csillagász és matematikus már határozottan gyanakodott, hogy ez az elmélet hibás. Századokon át folytatott igen következetes és súlyos töprenkedés után arra az eredményre jutottak, hogy a Föld nem lapos, hanem gömbölyű és nem függ nyugodtan a levegőben, pontosan a világegyetem középpontjában, hanem óriási sebességgel száguld a térben egy sokkal nagyobb égitest, a Nap körül.

Ugyanakkor gyanították, hogy azok a csillogó kis golyók, amelyek az úgynevezett „álló csillagok” közös hátterén látszólag körülöttünk keringenek, éppen olyan bolygók, mint a Föld, ugyanazon Napanyánk gyermekei és viselkedésükben ugyanazon törvényeknek engedelmeskednek, amelyek a mi mindennapi életünket szabályozzák: bizonyos szabályos időpontban fölkelnek és lenyugszanak és ugyanazon az ösvényen kénytelenek járni, amely születésünk perce óta nekünk is ki van szabva, amelyről le nem térhetünk soha, azonnali pusztulás veszedelme nélkül.

A római birodalom utolsó két századában a gondolkodó elmék olyan nyilvánvaló igazságnak tekintették ezt a feltevést, hogy azt gondolták, erről vitatkozni sem lehet többé. De, amikor az ötödik században az Egyház mindenható lett, többé nem volt biztonságos efféle nézeteket vallani, főképpen azt, hogy a Föld gömbölyű. De erről sem szabad valami nagyon szigorúan ítélkeznünk. Először is az első keresztények általában a társadalom olyan osztályaiból kerültek ki, amelyeket a kor elfogadott tudományos felfogása érintetlenül hagyott. Aztán szentül meg voltak győződve, hogy közel a világ vége, amikor Krisztus újra leszáll szenvedéseinek egykori színterére és elválasztja a jókat a gonoszoktól. Visszatér minden dicsőségében és mindenek látják. De, így okoskodtak, a maguk álláspontján teljesen kifogástalanul, ha csakugyan ez a helyzet (és e tekintetben a legcsekélyebb kétség sem merült föl a lelkükben), akkor a világnak laposnak kell lenni. Mert különben Krisztusnak kétszer kellene újra megjelennie a Földön: egyszer a nyugati félgömb népeinek szeme előtt, aztán pedig a Föld másik oldalán. De ilyesmi nyilvánvaló módon képtelen és méltatlan feltevés és ezért szót sem érdemel.

Az Egyház tehát majdnem ezer éven át kitartott amellett, hogy a Föld lapos korong és a világegyetem középpontja, írástudó körökben, néhány klastrom tudósai és egyik-másik rohamosan növekvő város csillagászai közölt továbbra is megmaradt, nem veszett ki végképpen sohasem a régi görög felfogás, hogy a Föld gömbölyű és több más bolygóval együtt a Nap körül kering. De, akik benne látták az igazságot, nyíltan azok sem mertek beszélni a dologról, hanem véka alatt tartották nézeteiket. Mert tudták, hogy a kérdés nyilvános megvitatása millió és millió kevésbé értelmes polgártársuk lelki nyugalmát és békéjét feldúlná, de egy hajszállal sem vinné közelebb a megoldáshoz.

Azóta, elenyésző kivételekről nem szólva, már az Egyház emberei is kénytelenek voltak elfogadni azt az álláspontot, hogy a bolygó, amelyen élünk, csak gömb lehet. A tizenötödik század vége felé a régi görög elmélet igazsága oly szembeszökő volt, hogy a cáfolgatásáról többé szó sem lehetett. Az elmélet a következő megfigyeléseken épül fel:

Először, ha tengeren hegy vagy hajó felé közeledünk, legelőször a hegy ormát vagy az árboc csúcsát pillantjuk meg és csak fokozatosan, amint egyre közelebb-közelebb érünk hozzá, látjuk meg a hegy vagy árboc többi részét.

Másodszor részleges holdfogyatkozás esetén a Földnek a Holdra eső árnyéka köralakú, körárnyéka pedig csak gömbnek van.

Harmadszor a többi bolygók és csillagok is gömb idomúak; annyi millió és millió égitest között miért volna csak a mi bolygónk kivétel?

És végül, ha az Északi-sark irányában utazunk, a megszokott csillagképek (a régiek állatövének a jelei) egyre mélyebben és mélyebben tűnnek el a szemhatár alatt, de újra fölkelnek és mind magasabbra emelkednek, minél jobban közeledünk újra az egyenlítőhöz.

Azt hiszem, eléggé kétségbevonhatatlan tényeket hoztam fel annak a bizonyítására, hogy a bolygó, amelyen élnünk adatott, csak gömbölyű lehet. De ha ez a bizonyítás még mindig nem győzi meg az olvasót, akkor csak forduljon akármelyik jóravaló fizikushoz. Magas tornyokról lépten-nyomon leesik egy-egy tégla. A fizikus előveszi a téglát és a nehézkedési törvény hatása alatt olyan jelenségeket mutat ki rajta, amelyek kétségtelenül bebizonyítják, hogy a Föld gömbölyű. Ha a fizikus egyszerű szavakat használ és nem beszél nagyon gyorsan, a kíváncsibb olvasó még meg is értheti, ha a fizikához és matematikához többet ért, mint én.

Itt most a fejem búbjáig belemerülhetnék egy nagy sereg tudós számadatba, de az olvasónak nem volna belőle egy csepp haszna sem. Az átlagemberi ész (a szerzőét sem véve ki) nem való efféle számadásokra és kényelmetlenül érzi magát, ha nyomon akarja őket követni. Vegyük például a fényt. A fény másodpercenként 300.000 kilométer utat tesz meg. Hétszer körül kerüli a Földet, míg az ember egyet csettint az ujjúval. És mégis másodpercenként 300.000 kilométeres sebesség mellett négy évbe és négy hónapba kerül, míg a legközelebbi állócsillagról (ha az olvasó pontos címet kíván, megadom: Alpha Centauri) a fénysugár a szemünkbe ér. A napsugár nyolc perc alatt, a Jupiter fénysugara három perc alatt érkezik a Földre, de a Sarkcsillagról, amely pedig oly fontos szerepet játszik a hajózás tudományában, négyszázhatvanhat évre van szüksége a fénynek, hogy a Földre jusson.

Bizony a legtöbbünknek szédeleg a feje, ha azt kívánják tőlünk, hogy képzeljük el ezt a távolságot. A fényév az a távolság, amelyet a fény megtesz egy év alatt, vagyis 365X 24X60X60X300.000 kilométer, de erre a szédületes távolságra már csak azt mondjuk: Igen, igen, de ilyenkor jobb odakünn játszani a cicával, vagy inkább a rádió tárcsáján fordítunk egyet.

De a vonatokkal jó ismerősek vagyunk. Próbáljunk szerencsét velük.

Közönséges személyvonatnak nyolc álló hónapra volna szüksége, hogy eljusson a Holdba, ha éjjel-nappal, megállás nélkül halad. De hogy a Napba elérjen, ahhoz háromszáz év kellene. 8300 évre volna szükség, hogy kikerüljön a naprendszer szélére, ahol a Neptunus bolygó jár. De mindez csak gyerekjáték ahhoz képest, meddig tartana egy ilyen kis kirándulás a legközelebbi állócsillagra: mert ez az utazás 75,000.000 évig elhúzódna. A Sarkcsillagra meg éppen 700,000.000 évig menne ez a vonat, 700,000.000 év pedig nagy idő, szörnyen nagy idő. Ha az átlagos emberéletet hetven évre becsüljük (ez pedig nagyon vérmes becslés), 10,000.000 nemzedék születne és halna meg, mire a vonat megérkeznék a tengerészek csillagjáig.

Pedig most a világegyetemnek csak a látható részéről beszéltünk. Mostani távcsöveink sokkal többet érnek, mint azok a nevetnivaló kis készségek, amilyenekkel Galileo Galilei kortársai kutatták az eget és közbe-közbe igen fontos felfedezéseket tettek. Pedig még most is nagyon tökéletlenek. De készíthetnénk ezerszer tökéletesebb lencséket is, akkor sem jutnánk sokkal előbbre. Ezért, ha a világegyetemről beszélünk, valójában akkor is „a világegyetemnek csak azt a kis részecskéjét értjük, amely látható, amely az emberi megfigyelés körébe vagy az érzékeny fényképlemez megfigyelése alá esik, amely manapság az emberi szemet pótolja”. Ami pedig a világegyetem többi, láthatatlan részét illeti, arról nem tudunk semmit. És ami még nagyobb baj, még csak sejtelmeket sem merünk róla megkockáztatni.

A millió és millió ragyogó égitest közül, amelyek legközelebbi szomszédjaink, csak kettő akad, amely közvetlen és észrevehető módon befolyással van a mi életünkre. Ez a kettő a Nap és a Hold. A Nap, mert bolygónknak ő ad fényt és meleget és mert neki is van szerepe annak a sajátságos vízi jelenségnek az előidézésében, amelyet árapály néven ismerünk; a Hold pedig, mert a napnál nagyobb mértékben befolyásolja az óceánok mozgását, mivel sokkal közelebb esik a Földhöz.

A Hold igazán egész közel van hozzánk. Ezért aztán bár kisebb, mint a Nap (ha a Napot méteres átmérőjű gömbnek vesszük, a Föld egy szem zöldborsó mellette, a Hold meg kis gombostűfej), mégis a Hold sokkal erősebb vonzást gyakorol a Föld felszínére, mint a Nap.

Ha a Föld egész tömege szilárd halmazállapotú volna, a Hold vonzása alig volna érezhető. De a Föld felszínének csaknem háromnegyed részét víz borítja és a víz a Földön követi a Holdat égi vándorútján, éppúgy, mint a papíron elhintett vasreszelék követi a kis játékmágnesvasat, amerre csak mozgatjuk az asztalon.

A víz éjjel-nappal száz meg száz kilométer széles áradatban jár szakadatlanul a Hold nyomában. Amikor benyomul az öblökbe, kikötőkbe, folyók torkolatába és nagy mértékben összeszorul, hatvan-nyolcvan centiméteres, sőt méternél is nagyobb dagályt okoz és ezekben a vizekben ezért olyan nehéz feladat a hajózás. Amikor a Hold és a Nap a Föld ugyanazon oldalán vannak, a vonzás természetesen jóval erősebb, mint mikor a Hold csak egymaga hat; ilyenkor támad az úgynevezett szökőár, amely a Föld sok táján valóságos kis árvízzel fölér.

A Földet vastag rétegben nitrogén- és oxigénkeverék veszi körül, amelyet légkörnek nevezünk. Ez a légréteg a tudósok feltevése szerint körülbelül 500 kilométer vastag és a Földdel együtt úgy forog, mint a narancshéja vele forog a narancs belsejével, ha forgatjuk.

Legújabban egy belga tanár, Piccard, egy külön erre a célra szerkesztett léggömbben jó 16 kilométer magasságig felemelkedett a levegőbe, az atmoszféra olyan rétegeibe, ahol még ember nem járt. Hősi cselekedet volt, de még mindig jó 480 kilométer átkutatása van hátra.

A Föld felszínével és a tengerekkel együtt a levegő az a laboratórium, ahol az időjárás mindenféle jelenségei: a szelek, záporok, viharok, aszályok készülnek. Minthogy pedig ezek a jelenségek életünk minden percében befolyással vannak testi jólétünkre és boldogságunkra, helyénvaló, ha most egy kicsit tüzetesebben megbeszéljük őket.

Három tényező alakítja klímánkat, éghajlatunkat azzá, ami (de, sajnos, csak nagyon ritkán azzá, amilyennek lennie kellene): a talaj hőmérséklete, az uralkodó szél és a levegő nedvességtartalma. A klíma görög szó; eredetileg annyit jelent mint „a föld lejtése”. A görögök megfigyelték, hogy amint a Föld felszíne egyre jobban „lejt” a sarkok felé, minden pont hőmérséklete és nedvességtartalma más és más volt és ilyenformán változott meg a klíma szó értelme, hogy a végén bizonyos adott vidék légköri viszonyait jelenti, nem pedig pontos földrajzi helyzetét.

Ha manapság valamely ország klímájáról beszélünk, a négy évszak során túlnyomó, átlagos időjárási viszonyokat értjük rajta és én is ebben az értelemben használom a szót.

Először is azokról a titokzatos szelekről beszélek, amelyek olyan nagy szerepet játszottak az emberi művelődés kialakulásában. Mert az egyenlítő körüli tengerek szabályos passzát-szelei nélkül Amerika felfedezése megkéshetett volna a gőzhajó korának felvirradásáig. Páratelt szeleik nélkül Kalifornia és a Földközi-tenger partmenti országai sohasem emelkedtek volna a jólétnek arra a magas fokára, amely annyira megkülönbözteti őket északi és keleti szomszédjaiktól. Nem szólok a sziklák málladékáról és a homokról, amelyet a szél magával sodor: ez a finom por úgy hat, mint valami mérhetetlen, láthatatlan csiszolópapír, amely az évmilliók során lekoptatja a Föld színéről még a leghatalmasabb hegyláncokat is.

A szél légáramlat, amely egyik helyről a másikra ömlik. De miért ömlik a levegő egyik helyről a másikra? Mert bizonyos helyen a levegő melegebb, ennélfogva könnyebb, mint másutt és fölemelkedik, amilyen magasra csak tud. Helyébe hidegebb levegő árad a mélyebb rétegekbe.

Tudjuk nagyon jól, zárt szobában hogyan melegíthetjük meg a levegőt. Egyszerűen tüzet gyújtunk. A bolygók között a Nap a kályha, a bolygók a fűteni való szobák. A kályha tekintélyes mozgást, még pedig keringő mozgást idéz elő a szobában. A meleg levegő fölemelkedik a mennyezet felé. Mihelyt odaér, messzebb kerül az eredeti hőforrástól, mint volt, mire újra hűlni kezd. A hűlési folyamat következtében elveszti könnyűségét és újra leereszkedik a Föld felé. De mihelyt kissé lejjebb száll, újra érintkezésbe lép a kályhával. Újra fölmelegszik, könnyebb lesz és újra emelkedik fölfelé. Így ismétlődik ez a folyamat addig, míg a kályha ki nem alszik. De akkor meg a falak tartják hosszabb-rövidebb ideig melegen a szobát, aszerint mivel fűtöttünk, mert míg a kályhában égett, addig a falak sok hőt elnyeltek.

A talajt, amelyen élünk, a falakhoz hasonlíthatjuk. Homok és szikla gyorsabban nyeli a hőt, mint a lucskos ingovány, de éppúgy könnyebben ki is adja. Ezért olyan barátságtalanul hideg a sivatag egy-kettőre a Nap lenyugta után, míg az erdő meleg, barátságos marad még órákkal a sötétség leszállta után is.

A víz a hő elraktározására valóságos gyűjtőmedence. Ez a magyarázata annak, hogy a tenger partján vagy a közelében elterülő országok hőmérséklete sokkal egyenletesebb, mint azokban az országokban, amelyek a kontinens szívében vannak.

Aki már megpróbálta valaha, hogy különösen hideg napon kis villanykályhával, mint melegíthetné föl egy kicsit a fürdőszoba dideregtetős levegőjét, az nagyon jól tudja, hogy a bemelegedés attól függ, milyen szög alatt helyezte el a kis kályhát. Ugyanez igaz a Napra is. A száz kilométer széles áradatban hulló napsugarak a legszebben, egyenesen rátűznek a száz kilométer széles afrikai erdőre vagy dél-amerikai vadonra, teljes erejüket erre a területre ontják ki és semmi másra. De a sarkok tájékán a száz kilométer széles napfénykéve kétszerte akkora földterületet vagy jégmezőt ér (a kép világosabban megmutatja a dolgot, mint oldalszámra terjedő írás) és ezért ennek a száz kilométer széles fénykévének a melegítőereje a sarkok tájékán megfeleződik, éppúgy, mint ahogy a hatszobás lakás kellemes bemelegítésére való petróleumkályha cserbenhagy bennünket, ha tizenkétszobás lakás befűtésére akarjuk felhasználni.

Mielőtt a napsugarak bolygónkat érik, keresztülhatolnak a Föld légkörén, de olyan könnyen és gyorsan, hogy alig-alig van hatásuk a mi hűséges földi takarónk hőmérsékletére. Csak azután érik el a Földet, amely elraktározza a meleget és egy részét lassan-lassan visszaadja a levegőnek. Mellesleg ez a magyarázata annak, miért van olyan hideg a hegyek tetején. Mert minél magasabbra hágunk, a Föld melege annál kevésbé érezhető. Ha a Nap közvetlenül melegítené a levegőt, és az melegítené a Földet, ennek éppen a visszája volna igaz és akkor a hegyormokat nem borítaná sokszor örök hó.

És most jutunk el a kérdés legsúlyosabb pontjára. A levegő nemcsak olyan „levegő”, semmiség, amint szoktuk mondani. Tömege és súlya van. Ezért az alsó levegőrétegekre sokkal nagyobb nyomás nehezedik, mint a felsőkre. Ha virágot, falevelet akarunk préselni, betesszük egy ócska könyv lapjai közé és húsz más könyvet rakunk a hegyébe, mert tudjuk, hogy arra a könyvre nehezedik a legnagyobb nyomás, amely legalul van. Az a nyomás, amely alatt mi, emberek, élünk, sokkalta nagyobb, mint a legtöbbünk gyanítja: négyzetcentiméterenként egy kicsivel több, mint egy kiló (1.033 g). Ami annyit jelent, hogy ez a nyomás lepénnyé lapítaná testünket, de szerencsénkre ugyanolyan levegő van a testünkben is, mint amilyen körülvesz bennünket. De még így is 13-14.000 kilogramm, egész csinos kis teher (ekkora a levegő nyomása minden átlagos termetű emberen). Aki közelebbi tapasztalatokat akar róla szerezni, próbáljon felemelni egy olyan kisebb vasúti teherkocsit.

De magában a légkör birodalmában ez a nyomás állandóan változik. Ezt Galilei tanítványának, Evangelista Torricellinek a felfedezéséből tudjuk, aki a tizenhetedik század dereka táján ajándékozott meg bennünket a barométerrel. Ez a közismert készülék mutatja bármikor a levegő nyomását.

Mihelyt a Torricelli-féle csövek piacra kerültek, nyomban kísérletezni kezdtek velük. Azt tapasztalták, hogy az alsó légrétegekben a légnyomás csökkenése a magasság növekedésével körülbelül 11 méterenként 1 millimétert tesz ki. Majd más felfedezés következett, amelynek a meteorológia, a légköri jelenségek tudománya számára igen nagy jelentősége volt.

Egyes fizikusok és geográfusok gyanítani kezdték, hogy a levegő nyomása és az uralkodó szelek iránya közt határozott összefüggés lehet. De hogy meg lehessen állapítani a megcáfolhatatlan természeti törvényt, amely a légáramlatok mozgását szabályozza, ahhoz előbb századok adatgyűjtésére volt szükség, csak akkor lehetett levonni néhány határozott törvényt. Az összegyűjtött adatok alapján kitűnt, hogy a Föld bizonyos tájain magasabb a légnyomás, mint a tengerszintjén, míg más tájakon jóval alacsonyabb. Amazok magasnyomású, emezek alacsonynyomású tájékok. Utána pontosan megállapították, hogy a szelek mindig a magasnyomású területekről fújnak az alacsonynyomású területek felé és a szél erőssége és gyorsasága a magasnyomású és alacsonynyomású területek légnyomásának a különbségétől függ. Ha aztán a magasnyomás nagyon magas, az alacsonynyomás meg nagyon alacsony, pusztító erejű szél támad: vihar, ciklon vagy orkán.

A szelek nemcsak becsületesen kiszellőztetik a mi szállásunkat, a Földet, hanem jelentős szerepük van az eső elosztásában is, ami nélkül a növényi és állati élet természetes fejlődése végképpen elakadna.

Az eső a világtengerek, beltengerek, szárazföldi hómezők elpárolgott vize, amelyet gőz alakjában sodor magával a szél. Meleg levegő több vízgőzt elbír, mint a hideg és a vízgőz nagyobb nehézségek nélkül száll a szelek szárnyán mindaddig, míg a levegő hidegebb nem lesz. Akkor egy része lecsapódik és eső, jégverés vagy hó alakjában újra visszahull a földre.

Bizonyos vidék csapadéka tehát tisztára attól függ, milyen arra a szelek járása. Ha a tengerpartot magas hegyek zárják el a szárazföldtől (ami elég gyakori eset) és a szelek a tenger felől fújnak, akkor a partvidék nedves, párás lesz. Mert a szél fölemelkedik a felső légrétegekbe (ahol a nyomás alacsonyabb); amint a tengerszint fölött egyre magasabbra emelkedik, lehűl, gőzét eső vagy hó képében kiadja és a hegylánc másik oldalán, mint száraz szél bukkan fel újra.

A tropikus vidékek esőzése szabályos és bőséges, mert a szárazföld perzselő melegében a megritkult levegő nagy magasságokba fölemelkedik, ott lehűl, vízgőzének javarésze pedig lecsapódik és nehéz záporesőkben hull vissza a földre. De minthogy a Nap nem mindig merőlegesen áll az egyenlítő fölött, hanem elmozdul tőle északra és délre, a legtöbb egyenlítői vidéken két évszak esős, irtózatos záporokkal, két évszak pedig aránylag száraz.

De legrosszabbul járnak azok a vidékek, amelyeknek állandó szelei hidegebb vidékről áradnak a melegebbre. Mert amint a szelek hidegebb tájékról melegebbre jutnak, elnyelő képességük állandóan nőttön-nő, ezért aztán nem adják ki a gőzt, amelyet magukkal sodornak és így nagy területeket valóságos sivatagokká változtatnak, ahol minden tíz évben is alig egyszer-kétszer van eső.

Általánosságban ennyit elég tudnunk az esőről és szélről. Részletesebb tárgyalásra majd akkor kerül sor, amikor az egyes országok leírását adjuk.

Most pedig mondjunk néhány szót magáról a Földről és arról a vékony, megkeményedett sziklarétegről, amelyen élünk.

Bolygónk belsejének a természetéről sok feltevés elhangzott már, de biztos tudásunk a dologban szerfölött fogyatékos.

Valljuk csak be az igazat. Milyen magasságba emelkedtünk fel a levegőbe és milyen mélységbe ereszkedtünk le a Föld méhébe?

Az egyméteres átmérőjű földgömbön a világon a legmagasabb hegy, a Mount Everest, csak annyira domborodna ki, mint a vékony, finom selyempapír és a tengerek legnagyobb mélységét (a Fülöp-szigetektől keletre), méretre is, alakra is a postabélyeg fogazása ábrázolhatná a legjobban. De még sohasem szálltunk le a tenger legnagyobb mélységeibe és még nem másztuk meg a Mount Everestet sem soha. Léggömbben vagy repülőgépen egy kicsit már magasabbra is felemelkedtünk, mint a Himalája ez óriása, de akkor is, még a belga Piccard tanár legutóbbi sikeres repülése után is a légkörnek még 29/30 része vár kutatójára. Ami pedig a tengereket illeti, még sohasem szálltunk a Csendes-óceán legnagyobb mélységének 1/40-ed része alá. Mellesleg megjegyzem, hogy a tenger legnagyobb mélysége nagyobb, mint a legmagasabb hegy magassága. Ha a Mount Everestet lesüllyesztenék a tenger legmélyebb pontján, csúcsa körülbelül két kilométerrel alatta maradna a tengerszintnek.

De mai tudásunk világában ezek a tények semmit sem mondanak a földkéreg eredetéről és további fejlődéséről. Tűzhányóinkhoz sem fordulhatunk felvilágosításért (amiben jámbor nagyapáink reménykedtek), milyen hát valójában Földünk belseje, mert azóta tudjuk, hogy a tűzhányók nem annak a forró anyagnak a kivezető csatornái, amely a tudósok föltevése szerint a Föld belsejét betölti.

Kerek számban még mindig valami 320 működő vulkán van a Földön. Ezen a működő lajtsromon még más 400 név szerepelt, de azok már visszavonultak, közönséges, rendes hegy ranggal nyugalomba léptek.

Ezeknek a vulkánoknak legjava része tengerpart közelébe esik. Csakugyan a földkéreg legnyugtalanabb része. Japán-szigetcsoport (itt a rengésjelző szeizmográf napjában négyszer jelez gyengébb vulkáni zavarokat, vagyis évenként 1447-szer) és Krakatau és Martinique, az újabb vulkáni kitörések legtragikusabb áldozatai, szintén szigetek.

Abból a megfigyelésből kiindulva, hogy a vulkánok a tenger közvetlen közelében vannak, eleinte minden vulkáni kitörést természetesen azzal próbáltak megmagyarázni, hogy a víz leszivárgott a Föld belsejébe és ott afféle méreteiben irtózatos kazánrobbanást okozott, a közismert vészes kísérőjelenségekkel, gőz- és lávafolyamokkal. De azóta számos igen tevékeny vulkánt fedeztek fel száz és száz kilométer távolságban a tengertől és ezzel az előbbi feltevés megdőlt. Ebben a pillanatban csak a fejünket rázhatjuk és egyebet nem mondhatunk: nem tudjuk. Akárcsak ha azt kérdeznék tőlünk, mi lesz két évszázad múlva?

De mit tudunk a Föld felszínéről? Milyen könnyű folyamatossággal szoktunk beszélni a szikláról, amely dacol minden idők viharaival! A mai tudomány nem bízik ennyire és a sziklákat úgyszólván élőlényeknek tekinti, tehát azok is örök változásnak vannak alávetve. Eső veri, szél vágja és Télapó és gleccserei segítségével el is enyésztetik őket a Föld színéről, évezredenként hét-nyolc centiméterjével. Ha ez eróziós tüneményeket más hatások nem ellensúlyoznák, a régebbi hegyek már mind eltűntek volna; 116 millió év alatt még a Himalája helyén is óriási síkság terülne el. De vannak ellenhatások és nem is csekély számban.

Hogy az olvasónak legalább valamelyes homályos fogalma legyen arról, mi folyik valójában körülöttünk, vegyen elő hat tiszta zsebkendőt és terítse el őket az asztalon, egyiket a másikra. Aztán két kezünkkel két felől lassan nyomjuk össze őket. Az egymásra rakott vászonszerű sajátságos gyűrődéseket ölt, felszínén hegyekkel, völgyekkel, egymásnak futó ráncokkal és ez a sajátságosán össze-visszagyűrődött rakás vászon nagy hasonlatosságot mutat a Föld kérgéhez. Ez a kéreg egy óriási alkotmánynak kis része. Ez az alkotmány pedig a térben száguld és szakadatlanul veszti melegét és mint minden hűlőben lévő tárgy, összehúzódik. Amint pedig az olvasó tudja, ha valami összehúzódik, akkor külső felszíne sajátságosán összezsugorodik és repedezik, mint a zsebkendők, amikor összenyomtuk őket.

Jelenleg a legmegbízhatóbb feltevés (de ne felejtsük el, hogy csak feltevés) azt mondja, hogy amióta bolygónk önálló égitest lett, átmérője 45-50 kilométerrel megrövidült. Ez nem is olyan sok, ha egyenes vonalra gondolunk. De ne felejtsük el, milyen félelmesen nagyméretű görbe síkokkal van dolgunk. A Föld felszíne 510 millió négyzetkilométer. Az átmérőnek csak néhány méteres hirtelen megváltozása elég volna arra, hogy olyan katasztrófát idézzen elő, amelyet egyikünk sem élne túl.

A természet tehát csak nagyon lassan viszi véghez a maga csodáit. Egy pillanatig sem tágít attól a szabálytól, hogy mindenben, amit művel, végig tökéletesen megőrizze az egyensúlyt. Ha valahol megengedi, hogy vízterület kiszáradjon (az észak-amerikai Nagy-Sóstó rohamosan tünedezik, Svájcban a Bodeni-tó enyészik el újabb százezer év alatt), akkor a világ más részén támaszt új vizeket; és ha megengedi, hogy bizonyos hegyláncok eltűnjenek (hatvan millió év múlva az Alpok helye olyan lapos lesz, mint a deszka), akkor a világ valamelyik teljesen más zugában alakul át, gyúródik meg a földkéreg új hegylánccá. Legalább is így hisszük, bár a folyamat rendszerint olyan végtelenül lassú és fokozatos, hogy a végbemenő változásokról nehéz kézzelfogható megfigyeléseket tenni.

Hanem azért van kivétel az általános szabály alól. A természetnek sohasem sürgős különösebben semmi, legalább is, ha magára hagyjuk. De ha az ember segíti és kezére jár, néha kényelmetlenül gyors munkásnak bizonyul. És amióta az ember csakugyan civilizálódott és feltalálta kis gőzgépeit és apró dinamittöltényeit, a Föld felszíne olyan rohamosan megváltozott, hogy ükapáink tulajdon kertjeikre, földjeikre sem ismernének rá, ha egy kis parádéra visszajöhetnének közénk. Épületfa után való kapzsiságunkban olyan irgalmatlanul letakarítottuk egész hegyláncok erdő- és bokortakaróját, hogy óriási területeket őskori kietlen vadonokká változtattunk. Mert mihelyt az erdők kipusztultak, a termőtalajt, amely oly hűségesen odatapadt a hegyoldalak sziklás felszínéhez, elmosta a víz és a hegyek kopasz lejtője állandó veszedelme lett a környéknek. A fák gyökerei és a fű többé nem fogta fel az esőt, az esők vize rohanó hegyipatakokban, zúgókban száguldhatott le a völgyekbe és síkságokra és elpusztított mindent, amit útjában elöl-utol talált.

És ez, sajnos, nem a szónoki lendület túlzása. Nem is kell visszamennünk a jégkorszakokra, amikor, ma még ismeretlen okoknál fogva, egész Észak-Európát és Észak-Amerikát vastag hó- és jégtakaró borította, amely egész hegyláncokon veszedelmes hasadékokat vágott. Csak a római korba kell visszamennünk. A római nép párját ritkító kizsákmányoló (alighanem ők voltak az ókor „gyakorlati emberei”): alig öt nemzedék során tökéletesen megváltoztatták tulajdon félszigetük klímáját, olyan esztelenül pusztítottak rajta mindent, ami Itáliát egyenletes hőmérsékletű országgá tette. Amit pedig a spanyolok műveltek a dél-amerikai hegyeken, ahol veszni hagyták a termékeny teraszokat, amelyeket türelmes kis indiánok megszámlálhatatlan nemzedéke épített fel, az olyan friss emlékezetű, hogy bővebb magyarázatra nem szorul.

Természetesen ez volt a legkönnyebb útja-módja annak, mint lehet a bennszülöttek szájából kiütni a betevő falatot és kiéheztetéssel engedelmességre szorítani őket, éppúgy, mint az Egyesült Államokban a bölények kiirtása a leggyakorlatibb módszer volt arra, mint lehet büszke harcosokat a Nemzeti Parkban tengődő piszkos, mocskos, jámbor alattvalókká változtatni. De ez a kegyetlen, esztelen eljárás magában hordta a büntetést, amint mindenki megmondhatja, aki az észak-amerikai síkságon vagy az Andokban megfordult.

A földrajznak a mindennapos életre kiható nagy problémái közül nem sok akad, amelynek a fontosságára a hatalom urai már ráeszméltek, de ennek a súlyát már felismerték. Ma már nincs kormány, amely eltűrné, hogy ilyen botrányosan gazdálkodjanak a földdel, amelytől mindnyájunk jóléte függ. A Föld kérgében lejátszódó kozmikus folyamatokba nem tudunk beleavatkozni. De bizonyos mértékben beleavatkozhatunk egy sereg részletjelenségbe, amelyek bizonyos adott területen befolyással vannak a csapadék mennyiségére és nem engedik, hogy termékeny földek üvöltő sivatagokká változzanak. Hogy a Föld belsejéről nem tudunk talán semmit, az még hagyján, de legalább a felszínéről sok mindent megtudtunk. És a hasznos ismeretek összegét napról-napra szaporítjuk és bölcsen fel is használjuk mindenki javára.

De szomorúan be kell vallanunk, hogy a Föld felszínének nagyobb részén, a nagy óceánokban és tengereken, nem tudunk beleavatkozni a jelenségek folyamatába. A földgömb felületének csaknem háromnegyed része lakhatatlan, mert víz borítja, amelynek mélysége a partmenti néhány decimétertől a Fülöp-szigetektől keletre eső híres jó 10.000 méterig változik.

Ez a víztömeg nagyjából három fő részre oszlik. Ezek közt a legfontosabb a Csendes-óceán, amelynek a területe 180 millió km^2. Az Atlanti-óceán 106 millió km^2, az Indiai-óceán pedig 75 millió km^2. A beltengerek területe kerek számban 5 millió km^2, míg az összes tavak és folyók területe körülbelül 2,5 millió km^2. Lakhatás szempontjából ez az egész víz alá merült terület számunkra elveszett, ha csak vissza nem szerezzük a kopoltyúinkat, amelyeknek a nyomát születésünkkor még ma is viseljük, de néhány millió évvel ezelőtt őseinknek holtuk napjáig meg is maradtak.

Első pillanatra úgy tetszhet, hogy ez a sok-sok víz tisztára veszteséget jelent, hasznavehető, jó földben való veszteséget és mintha csak sajnálnánk, hogy bolygónk olyan nedves, mint amilyen. A rendelkezésünkre álló szárazföldből 13 millió négyzetkilométer sivatagokra esik, körülbelül 50 millió négyzetkilométer pedig sztyeppékre, vagyis a szibériaihoz hasonló félig-meddig hasznavehetetlen síkságra. Megint más millió és millió négyzetkilométerek lakhatatlanok, akár mert olyan magasságokban nem élhetünk (mint a Himaláján és az Alpokon) vagy mert nagyon hidegek (mint az északi és a déli sarkvidék) vagy mert sűrű erdők borítják (mint a közép-afrikai őserdők) és ezért mindezt le is kell vonnunk az összes szárazföldre eső 144,5 millió négyzetkilométerből. Ha tehát mindezt számba vesszük, az az érzésünk támad, hogy néhány millió négyzetkilométer termőföld még nagyon elkelne az emberiségnek.

De nagyon kétséges, élhetnénk-e a Földön, ha nem volnának azok a mérhetetlen hőelraktározó medencék, amelyeket tengereknek nevezünk. A történelem előtti idők geológiai maradványai teljes bizonyossággal mutatják, hogy volt idő, amikor bolygónkon több volt a szárazföld és kevesebb a víz, mint ma, de ezek az idők mindenkor szerfölött hideg korszakok voltak. Ha azt akarjuk, hogy a Föld mostani klímája továbbra is a mai maradjon, akkor a szárazföldek és tengerek mai aránya (1:3) valósággal ideális és mindnyájunknak csak javunkra szolgál, ha semmi meg nem zavarja.

A végtelen tenger, amely körülveszi az egész Földet (ebben a tekintetben a régiek gyanúja helyes nyomon járt), állandó mozgásban van, mint a Földnek szilárd kérge is. A Hold és a Nap a nehézkedés törvényénél fogva vonzzák a Földet és hatásuk alatt a híg anyag jelentékeny magasságra felemelkedik. A nappali melegség meg gőzzé változtatja a víznek egy részét. A sarkvidékek hidege vastag jégréteggel borítja. De minthogy közvetlen befolyással vannak az emberiség életére, ebből a gyakorlati szempontból a levegőáramlatok vagyis szelek hatása a tengerek felszínére a legfontosabb.

Ha valaki elég sokáig fújja a tányér levesét, hamarosan észreveheti, hogy a leves mozogni kezd: távolodik a szájától. Ha bizonyos légáramlatok évről-évre szakadatlanul egyformán érik a tenger felszínét, azok is mozgást idéznek elő, amely a szél irányában halad. Ha több légáramlat fúj, más-más irányból, akkor a tengerszinten keletkező mozgások egymást semlegesítik. De ha a szelek állandók, mint például az egyenlítő mindkét oldalán, akkor ezek a tengerszinti mozgások valóságos áramlatok lesznek. Ezek a tengeráramlatok pedig igen fontos szerepet játszottak az emberiség történetében és lakhatókká változtatták a Földnek olyan területeit, amelyek egyébként olyan hidegek volnának, mint Grönland jég borította pontjai.

A tengeráramokat feltűntető térképek megmutatják, hol és merre járnak ezek az óceáni folyók (mert több áram csakugyan az). A Csendes-óceánnak egy sereg áramlata van. Köztük a legfontosabb a Japán tengeráram, a Kuro-Siyo (ami annyit jelent: Kéksós-áram), amelyet az északkeleti passzátszelek okoznak. A maga helyén olyan fontos, mint az Atlanti-óceán. Golf-árama. Miután Japánban már teljesítette kötelességét, keresztülvág az északi Csendes-óceánon és Alaszkát részesíti áldásaiban, s megmenti attól a veszedelemtől, hogy emberek számára lakhatatlan hideg legyen. Aztán hirtelen délnek fordul és ő teszi oly kellemessé Kalifornia klímáját.

De, amikor tengeráramlatokról beszélünk, mindig először a Golf-áramra gondolunk, erre a titokzatos, körülbelül száz kilométer széles és félkilométer mély folyóra, amely megszámlálhatatlan évszázadok óta a Mexikói-öböl tropikus melegségével fűti és tartja langyosan Európa északi részeit és magyarázza meg Anglia, Írország és az Északi-tenger partján elterülő összes országok termékenységét.

A Golf-áramnak érdekes pályája van. A híres észak-atlanti nagy örvénynél kezdődik, de itt még nem is igen áramlat, inkább csak csendes folydogálás és mint egy óriási örvény kereng az Atlanti-óceán közepetáján, belsejében az a félig-meddig pangó víztömeg, amely billió meg billió apró halnak, úszó vízinövénynek a hazája. Mint Sargasso-tenger ez a tájék játszott valaha, a régi hajózások történetében oly igen fontos, sötét szerepet. Ha a passzátszelek, ezek az egyenlítőtől északra járó keleti szelek, besodorták a hajót a Sargasso-tengerbe, akkor vége volt. Legalább is ez volt a középkori hajósok szent hite. A hajót lefogta a kilométerekre nyúló sűrű tengeri moszat és minden teremtett lélek étlen-szomjan veszett rajta, a hátborzongató hajóroncs meg csak ott rengett-libegett tovább le s föl a vízen a felhőtlen ég alatt, néma intőjelül másoknak: vigyázzanak, ne kísértsék az Istent.

Mikor végre Kolumbusz Kristóf baj nélkül, békességben átvitorlázott ennek a tespedő víznek a szívén, kisült, hogy a kilométerekre nyúló, sűrű Sargasso-moszaterdő boszorkánytörténete messzire elveti a sulykot. De sok ember szemében a Sargasso-tenger nevének még manapság is titokzatos és kísérteties, középkori szaga van. Úgy hat, mint Dante pokolbeli körei. De valójában mostanság éppúgy nem nyugtalanítja a hajósokat, mint a parkok mesterséges tava sem ijeszti az ünnepnapi csónakázókat.

De térjünk vissza a Golf-áramhoz. Az észak-atlanti nagy örvénytől kiindulva a Karibi-tengerbe jut. Ott egyesül vele az az áram, amely Afrika partjairól halad nyugat felé. A Karibi-tengernek, a maga vizén felül, sok ez a két áram. Mint a csordultig töltött pohár vize, az áram átömlik a Mexikói-öbölbe.

De a Mexikói-öböl is szűk a beömlő víznek és a Florida és Kuba szigete közt elnyúló szoroson, mint egy csapon, széles árban ontja ki meleg vizét, amelynek ettől fogva Golf-áram a neve. Amikor a Golf-áram kiömlik a csapból, kilenc-tíz kilométer sebességgel halad óránként és ez a magyarázata annak, miért kerülték el messzire a régi vitorláshajósok ezt a tájékot; ha csak módjukban volt, nagy kerülővel inkább vargabetűt írtak körülötte, de meg sem próbálták szemközt hajózni az áramlattal, amely messze kitérítette őket az útjukból.

A Mexikói-öbölből kilépve a Golf-áram észak felé fordul és az amerikai part mentén halad, míg a keleti part alakja ki nem téríti irányából és akkor indul keresztül az Atlanti-óceán északi felén. Az új-fundlandi nagyzátony tájékán egyesül az úgynevezett Labrador-árammal, amely Grönland jeges vidékéről érkezik és természetesen hideg, barátságtalan, míg a Golf-áram meleg és hívogató. Ennek a két hatalmas áramlatnak a találkozásából támad az a rettenetes köd, amelyről oly szomorúan hírhedt az Atlanti-óceánnak ez a része. Ez magyarázza meg itt annak a sok jéghegynek a jelentkezését is, amelyeknek oly szörnyűséges szerepük volt az utolsó ötven év hajózási krónikájában. Mert a nyári nap melege leolvasztja ezeket a jéghegyeket grönlandi szilárd kötöttségükből (ennek a rengeteg méretű szigetnek kilencven százalékát gleccserek borítják), aztán csendesen leúsznak addig, amíg el nem kapja őket az örvény, amely a Golf-áram és a Labrador-áram találkozásából keletkezik.

Itt úszkálnak, kerengenék körben, míg el nem olvadnak. Éppen az olvadás folyamata teszi őket igazán veszedelmessé, mert csak a csúcsuk látszik ki a vízből, míg a sziklák éle a víz alatt marad és a mélységben úgy elvágják a hajó oldalát, mint a kés a vajat. Ma az óceánjáró hajóknak tilalmas ez az egész tájék és az Egyesült Államok őrhajói éjjel-nappal őrködnek körülötte (e jéghegyeket figyelő külön őrség költségeit az összes nemzetek közösen viselik). Az apróbb jéghegyeket felrobbantják, a nagyobbakra pedig figyelmeztetik a hajókat. Hanem a halászhajók szeretik ezt a vidéket, mert a halak, amelyek egyébként a sarki tengerekben éltek és megszokták a Labrador-áram hideg hőmérsékletét, rosszul érzik magukat a Golf-áram langyos vizében. Amíg békésen tanakodnak magukban, visszamenjenek-e a sarki tengerbe vagy inkább keresztülvágják magukat a meleg Golf-áramon, francia halászoknak a hálóiba kerülnek, akiknek az ősei évszázadokkal hamarabb megfordultak Amerika legendás nagy zátonyain, mint bárki más. Két kis sziget, Saint Pierre és Miquelon, az utolsó maradványa annak a hatalmas francia birodalomnak, amely magában foglalta az észak-amerikai kontinens javarészét.

A Golf-áram pedig elhagyja az úgynevezett Hideg Gátat (amelyet a Golf-áram és Labrador-áram hőmérsékleti különbsége idéz elő), aztán kényelmesen áthalad az Atlanti-óceánon és legyezőszerűen szétterül Nyugat-Európa partjain. Egy része délnek fordul és Spanyolország és Portugália partjai mellett hömpölyög el. Franciaország és Anglia, Írország és Hollandia, Belgium és Dánia, de még a skandináv félsziget hőmérséklete is enyhébb, mint egyébként volna. Miután ez a különös áram emberségesen megtette kötelességét, tapintatosan visszavonul az északi Jeges-tengerbe és annyi vizet hömpölyget belé, hogy a világ összes folyói összevéve sem érnek föl vele. Emiatt aztán az északi Jeges-tenger annyira megtelik vízzel, hogy segíteni kell magán. Segít is olyanformán, hogy ő is elindít egy áramot. Ez a Grönland-áram; belőle indul ki az előbb tárgyalt Labrador-áram. De ne felejtsük el, hogy mindezekre az országokra a levegő hoz áldást, amelyet a tengeráramlások megmelegítenek, nem pedig közvetlenül maguk az áramok.

Lebilincselő történet.

Csakugyan annyira lebilincseli az embert, hogy bajos ellenállni a kísértésnek, amely ennek az egy fejezetnek bőséges tárgyalására csábít. Pedig azt nem szabad megtennem.

Ez a fejezet csak háttér lehet, általános meteorológiai, oceanográfiai és csillagászati háttér: drámánk hősei hamarosan ez előtt játsszák el szerepüket.

Most egy pillanatra bocsássuk le a kárpitot.

Mire fölemelkedik, az új felvonásnak már más lesz a színtere.

Ez a felvonás azt mutatja be, mint tanulták meg az emberek, hogyan igazodjanak el hegyeken, tengereken, sivatagokon, amelyeket előbb meg kellett hódítani és csak akkor mondhattuk ezt a világot az otthonunknak.

A kárpit újra felemelkedik.

Második felvonás: Térképek és hajózási módszerek.

IV. fejezet
TÉRKÉPEK

RÖVID SZAKASZ EGY NAGYON TERJEDELMES ÉS ÉRDEKES TÁRGYRÓL, NÉHÁNY MEGJEGYZÉSSEL ARRÓL, MINT TANULTÁK MEG LASSAN-LASSAN AZ EMBEREK, HOGYAN IGAZODJANAK EL A FÖLDÖN

Annyira megszoktuk már a térképet, hogy nélküle el sem tudjuk a világot képzelni. Eszünkbe sem jut, hogy volt idő, amikor nem volt térkép és a legmerészebb ember képzelete is éppoly megfoghatatlannak találta volna térkép segítségével utazni, mint minekünk megfoghatatlan egy matematikai képlet alapján berepülni a teret.

A régi babiloniak oly gyakorlott mesterei voltak a mértannak, hogy telekkönyvi felvételt tudtak készíteni az egész birodalomról (ez a felvétel Kr. e. 3800-ban készült, vagyis 2400 évvel Mózes születése előtt). Néhány ránk maradt agyagtáblán afféle ábrázolások vannak, amelyek a birodalom képét akarnák adni, de ezek a szó mai értelmében nem nevezhetők térképeknek. Az egyiptomiak is készítettek felvételt a birodalmukról, hogy minden fillér adót kipréselhessenek keservesen dolgozó alattvalóikból. Ezekből a felvételekből nyilvánvaló, hogy a gyakorlati matematika terén elég járatosak voltak ilyen nehéz feladat megoldására is. De a szó mai értelmében vett térképet mindez ideig nem találtak a fáraósírokban.

A görögök, az ókornak ez a legszemfülesebb, fürkésző eszű népe, végeérhetetlen tanulmányokat irkáltak a földrajzról, de térképeikről úgyszólván semmit sem tudunk. Egy-egy nagyobb kereskedelmi gócpontban lehettek holmi vésett bronztáblák, amelyek megmutatták a legjobb utat, ha a kereskedő a Földközi-tenger keleti partjairól el akart jutni valahova. De az ásatások ilyen táblát még nem vetettek fel és sejtelmünk sincs róla, milyenek lehettek. Nagy Sándornak, aki annyi földet bejárt, amennyit előtte még soha senki, de még utána is csak kevesen, nyilván volt bizonyos „földrajzi érzéke”; külön csapatot szervezett: hivatásos távolságlelépő embereket, akik a sereg előtt jártak és pontosan számot adtak arról, mekkora távolságokat tettek meg a fáradhatatlan makedónok India aranya után. De rendszeres térképnek, amit mi is megérthetnénk, nyoma sincs, pora sincs, egyetlen egy vonás sincs.

A rómaiak, akiknél fényesebben megszervezett rendszeres fosztogatókat nem ismer a történelem az újkori nagy gyarmatosítások koráig, elmentek préda után mindenhová, éltek mindenütt, utakat építettek mindenfelé, adót szedtek mindenfelé, embereket akasztottak, feszítettek keresztre mindenfelé, templomaik, fürdőik romjait otthagyták mindenfelé, de úgy látszik, el tudták igazgatni az egész világbirodalmat, egyetlen olyan térkép nélkül, amely megérdemelné ezt a nevet. Igaz, szónokaik és íróik sűrűn emlegetik térképeiket és egyre erősítgetik, hogy nagyon pontosak és megbízhatók. Ha figyelmen kívül hagyjuk azt a kicsiny és jelentéktelen töredéket, amely Róma térképét adja Kr. u. a második században, akkor csak egyetlen egy római térkép maradt fenn, de az is oly kezdetleges, oly ügyefogyott, hogy csak, mint történeti emlék értékes, mai ember számára teljesen hasznavehetetlen.

A történetírók előtt Peutinger-tábla néven ismeretes, mert Peutinger Konrád, Augsburg város jegyzője repítette világgá: ő gondolt rá először, hogy a strasbourgi Gutenberg János akkoriban termett találmányán, a könyvsajtón kiadja. Sajnos, Peutinger nem az eredeti térképekről dolgozott. A kézirat, amelyet felhasznált, a harmadik századbeli eredetinek tizenharmadik századbeli másolata volt és a jó ezer év alatt a patkányok és egerek egy csomó igen fontos részletet szétrágtak.

De még így is a Peutinger-tábla nagy vonásokban a római eredeti hű képe lehet és ha a rómaiak nem tudtak különb térképet rajzolni, akkor még bőven maradt tanulnivalójuk. Csak ha sokáig türelemmel böngészgettünk a térképen, kezdjük felfogni, mi járhatott a római térképrajzoló eszében. De látnivaló, mily óriási haladást tett a tudomány azóta, hogy ez a makaróni-formájú térkép volt a földrajz utolsó szava a római hadvezérhez, amikor elindult Britanniába vagy a Fekete-tenger tájékára.

Ami pedig a középkori térképeket illeti, legjobb csak szó nélkül elsiklani rajtuk. A mennyekbe vezető út akkor fontosabb volt, mint az, melyik út a legrövidebb a Rajna torkolatától a Duna torkolatához. A térkép mulatságos ábrázolás lett: fejetlen szörnyetegek (ezért a fantasztikus alakokért a szegény eszkimók felelősek, akik úgy beburkolóztak prémjeikbe, hogy a végén a fejük búbja sem látszott ki), aztán szuszogó unikornisok, vizet kilövellő cethalak, hippogriffek, sárkányok, vízi sellők, griffmadarak népesítették be a térképeket és az ezer babonától, félelemtől megbomlott világ egyéb lakói. Természetesen Jeruzsálem volt rajta a világ közepe, India és Spanyolország volt a világ vége, amelyen túl megszakad minden utazás. Skótország önálló sziget volt és Bábel tornya tízszer akkora, mint egész Párizs.

A középkori térképrajzolók ilyes alkotásaihoz képest a polinéziai vadak összecsomózott pálcikatérképei a hajós leleményesség valóságos mesterművei: ezek a pálcikatérképek olyan formájúak, mintha dedós apróságok munkái volnának, de nagyon pontosak és könnyű eligazodni rajtuk. Az arabok, kínaiak műveit meg éppen említeni sem szabad egy napon ezekkel a középkori térképekkel. Az akkori Európa különben alig-alig sejtette, hogy ezek a népek a világon vannak. Igazi haladás nem is következett be a tizenötödik század végéig.

Ekkor foglalták el a törökök a hídfőt, amely Európát összekötötte Ázsiával. A szárazföldi kereskedelem Kelet felé minduntalan megszakadt és egyszerre a kényszerűség követelte, hogy a nyílt tengeren keressenek új utat Indiába. Ez aztán annyit jelentett, hogy vége a régi jó hajókázásnak, amikor a legközelebbi szárazföld tornyai után vagy a partmenti kutyák ugatásához igazodtak a vitorlások. Az akkori primitív hajózásba az a kényszerűség hozta meg a rohamos tökéletesedést, hogy el kellett igazodni a nyílt tengeren, ahol hétszámra egyebet sem lehet látni, mint eget és vizet.

Az egyiptomiak valaha egész Kréta-szigetéig elmerészkedtek és a két nép között állandó kereskedelmi csereforgalom volt. A krétaiak II. Ramszesz idejében gyarmatosokat bocsátottak Palesztinába. A föníciaiak és görögök valójában csak „toronyiránt hajózó” népek voltak, bár néhányszor jelentős utazásokat megtettek és a Kongó folyóig, sőt szinte Anglia déli sarkáig, a Scilly-szigetekig elhajóztak. De még ilyen nagy útjaikon is, amennyire módjukban volt, a partok mellett maradtak és éjszakára még a hajóikat is kivonszolták a szárazföldre, hogy véletlenül ki ne sodródjanak a nyílt tengerre. Azok a középkori kereskedők, akik még iránytű nélkül jártak a Földközi-, Északi- és Balti-tengeren, néhány napnál többet sohasem hajóztak anélkül, hogy ne látták volna távoli hegycsúcsok derengését.

Ha aztán mégis eltévedtek a nyílt tengeren, csak egy módon tudták megállapítani, merre eshet a legközelebbi szárazföld. Evégre mindig vittek magukkal néhány galambot. Tudták, hogy a galambok a legrövidebb utat választják a legközelebbi szárazföld felé. Ha már semmiképpen sem tudták, merre vegyék az útjukat, egy galambot eleresztettek és megfigyelték, merre repül. Akkor abban az irányban kormányozták tovább a hajót, amerre a galamb elszállt, mindaddig, amíg csak meg nem látták a parti hegyeket és a legközelebbi kikötőben megtudakolták, hova is vetődtek.

Természetes, hogy a középkorban még az egyszerűbb átlagemberek is jobban ismerték a csillagokat, mint mi. Jobban kellett ismerniük, mert nekik minden afféle útbaigazítás hiányzott, ami nekünk nyomtatott naptárak, évkönyvek formájában mindig a kezünk ügyében van. Az értelmesebb hajóskapitányok tehát úgy találták meg az útjukat, hogy örökösen a csillagokat figyelték és a Sarkcsillag és a csillagképek helyzetéhez képest szabták meg útjukat. De az északi tengereken, ahol az ég rendszerint felhős, a csillagok sem sokat segítettek. És a hajózás továbbra is csak Isten irgalmára és sejdítésekre (főképpen ezekre) támaszkodó keserves, drága munka maradt volna, ha meg nem ismerik az iránytűt, amelyet Európában a tizenharmadik század derekán kezdtek használni. Az iránytű eredetét és történetét még ma is mélységes titok fedi és amit én elmondok róla, az is inkább csak találgatás, mint pontos tudás.

Dzsingisz kán, ez a ferdeszemű, kis mongol, aki a tizenharmadik század derekán akkora birodalmon uralkodott, amekkorán még soha senki (a Sárga-tengertől a Balti-tengerig terjedt és Oroszország területén 1480-ig fennmaradt), alighanem valami iránytűfélét hordhatott magával, amikor végigjárta a végtelen közép-ázsiai sivatagokat. Hogy a Földközi-tenger hajósai mikor vetették először szemüket „az ördögnek ez istenkáromló találmányára”, amint papi emberek nevezték, azt nem tudni, de nemsokára ez a kis jószág vitte el hajóikat a föld legtávolabbi zugába is.

Olyan találmányok eredete, amelyek világraszóló fontosságúak, talán mindig ilyen homályba vész. Jaffából vagy a ciprusi Famagustából hozhatta valaki, aki meg egy perzsa kereskedőtől vásárolta, az meg olyan valakitől vehette, aki éppen akkor érkezett haza Indiából vagy Kínából. A kikötői csapszékeken egyszerre híre futott a dolognak. Mások is látni akarták ezt a bolond kis tűt, amelyet megbabonázott a sátán, mert mindig megmutatja, merre van észak, akárhová vetődik is az ember. Természetesen nem hitték, hogy ez igaz is lehet. Hanem azért megkérték a barátjukat, hogyha legközelebb újra hazajön Keletről, hozzon egyet nekik is. Még pénzt is adtak rá előre és hat hónap múlva nekik is volt iránytűjük. Az átkozott kis jószág megbolondította a világot. Mindenki iránytűt akart. A damaszkuszi és szmirnai kereskedők egyre kapták a sürgős megrendeléseket újabb meg újabb iránytűkre. Erre a velencei és genovai műszerkészítők maguk is hozzáláttak, hogy iránytűket készítsenek. Egyszerre Európa minden pontján felbukkan az iránytű. Néhány év leforgása alatt az üvegfedelű kis fémtokocska olyan közönséges portéka lett Európa-szerte, hogy senkinek esze ágában sem volt egy sor írást elvesztegetni olyan műszerről, amelyet mindenki réges-rég ismert.

Ennyi elég az iránytű történetéről: eredetét örök időkre titok fátyla borítja. De amióta ez az érzékeny tű először kalauzolta a velenceiket a lagúnáktól a Nílus deltájáig, azóta a tudomány is sok újat megtudott róla. Például felfedezték, hogy a tű a Földnek csak néhány pontján mutat pontosan észak felé, máshol mindenütt egy kicsit elhajlik kelet vagy nyugat felé: ez a mágnestű deklinációja. Magyarázata az, hogy az északi és déli mágnessark nem esik össze Földünk északi és déli sarkával, hanem a földrajzi sarkoktól több százezer kilométerre esnek délebbre, illetve északabbra. Az északi mágneses sark Boothia Félix-szigeten van, Kanadától északra: itt fedezte fel Sir James Ross 1831-ben. A déli mágneses sark fekvését pedig a déli szélesség 73. és a keleti hosszúság 156. foka alatt találták meg.

Világos, hogy a hajóskapitánynak az még kevés az üdvösségre, ha van a hajón iránytűje. Olyan táblázatokra is szüksége van, amelyek megmutatják az iránytű elhajlását a Föld különböző pontjain. De ez már a hajózás tudományába vág, ez a könyv pedig nem hajózási szakmunka. A hajózás tudománya rendkívül nehéz és bonyolult dolog és bajos volna néhány egytagú szóba belesűríteni. Nekünk elég annyit tudni róla, hogy az iránytűt Európában a tizenharmadik-tizennegyedik században kezdték el használni és óriási szerepe volt abban a fordulatban, hogy a hajózás azóta megbízható tudomány, nem pedig szerencsés találgatások és olyan reménytelenül bonyolult számítások dolga, amelyek messze meghaladják a legtöbb ember szellemi képességeit.

De ez még csak a kezdet volt.

A hajós most már meg tudta mondani, észak felé halad-e vagy északkeletre, vagy észak-északkeletre, vagy északkelet-északra vagy északkelet-keletre vagy akármelyik főirányban, amilyent az iránytű harminckettőt jelez. De az iránytűn kívül a középkori hajóskapitánynak össze-vissza még csak két műszere volt, amely segítségére volt, amikor meg akarta állapítani, az óceánok világának melyik sarkában jár.

Az első a mérőón volt. A mérőón talán olyan régi, mint maga a hajózás. Megmutatja a tenger mélységét bizonyos adott ponton és ha a hajósnak volt olyan térképe, amely feltüntette a tenger mélységeit, a mérőón is adott valamelyes tájékozódást, az illető tengernek körülbelül melyik tájékán bolyongott a hajó.

A másik az útmérő. Ez eredetileg egy kis fakölönc volt, amelyet a hajó orránál kidobtak a vízre és pontosan figyelték, mennyi időbe telt, míg a hajó faráig ért. Minthogy a hajó hosszát orrától a faráig természetesen tudták, könnyen hozzá tudtak vetni, mennyi idő múlva jut el a hajó bizonyos adott pontra és nagyjából, többé-kevésbé pontosan megtudták, hány mérföldet tesz meg a hajó óránként.

A kis fakölöncöt időjártával felváltotta az útmérőkötél. Egy hosszú, vékony, de nagyon erős kötél végén háromszögletű kis fadarab van. Erre a kötélre egyenlő közökben csomókat kötöttek és abban a pillanatban, amikor az egyik hajóslegény kidobta a vízre, egy másik hajós elindította a homokórát. Mihelyt a homok lepergett az óra aljába (azt pedig természetesen tudták, mennyi idő alatt pereg le), nyomban felvonták a kötelet és megszámolták, hány csomó haladt át a hajós kezén azalatt, míg a homokóra tartalma lecsurgott a felső tartályból az alsóba. Akkor pedig igen egyszerű számítás megmutatta, milyen gyorsan, vagy amint a hajósok mondták, „hány csomó sebességgel” haladt a hajó.

De ha a kapitány tudta is a hajó sebességét és nagyjából haladásának is az irányát, az áramlások, a dagály, a szelek még akkor is felboríthatták leggondosabb számításait is. Utóvégre is akármelyik tengeri utazás az iránytű használata mellett sem lesz rövidebb egy lépéssel sem és továbbra is nagyon kockázatos vállalkozás maradt. Akik a kérdés elméleti oldalát tanulmányozták, tisztán látták, hogy a régi jó „toronyiránt” való tájékozódás helyébe valami mást kell tenni.

Ez a torony pedig nem is tréfa. A templom tornya, egy magas domb tetején emelkedő fa csúcsa, a gát szélmalma, a parti házőrző komondor ugatása életbevágóan fontos dolog volt a hajózás birodalmában, mert „szilárd pont” volt, valami, ami nem változtatja helyzetét, akármi egyéb változás történik is. Ha felbukkant ilyen „szilárd pont”, a hajós rögtön levonta belőle a következtetéseit. „Továbbra is csak keletre kell tartanom”, mondhatta magában, mert eszébe jutott, hogy ekkor meg ekkor járt utoljára a világnak ezen a tájékán; vagy: „menjünk csak tovább is nyugatnak vagy délnek, vagy északnak, akkor célhoz érek”. És az akkori matematikusok (mellesleg mondva nagyszerű emberek voltak: gyér adataik alapján, az akkori gyarló műszerekkel a maguk területén olyan derék munkát végeztek, hogy jobbat nem is lehetett volna) nagyon jól tudták, hol van a kérdés kulcsa. A természetben kell megtalálni azt a szilárd pontot, amely az ember alkotta szilárd pont szerepét játssza.

Két századdal Kolumbusz előtt kezdték kutatásaikat (azért hozom fel az ő nevét, mert 1492 olyan évszám, amelyet mindenki ismer), de még ma sem fejezték be, a drótnélküli időjelzés, a vízalatti jelzések és önműködő kormánykészülékek korában sem.

Képzelje el az olvasó, hogy egy torony lábánál van, amelynek a tetején zászló lobog. Ez a zászló éppen a feje fölött leng és amíg el nem mozdul a torony lábától, végig ott lobog a feje fölött. De ha elmozdul tőle és távolabbról néz rá, szemét szögben emeli föl, a szög nagysága pedig attól függ, mennyire távolodott el a toronytól.

Ha ezt a „szilárd pontot” felfedezték, utána a többi már aránylag könnyű sor volna: az egész csak szögek dolga és már a görögök tudtak szöget mérni; ők vetették meg a trigonometria alapját és ez a tudomány állapítja meg a háromszög szögeinek és oldalainak egymáshoz való viszonyát.

Ez vezet át bennünket ennek a fejezetnek vagy inkább mondhatom, az egész könyvnek legnehezebb részébe: annak a vizsgálatába, amit szélességnek és hosszúságnak nevezünk. A szélesség meghatározásának helyes módszerét évszázadokkal hamarabb megtalálták, mint a hosszúság meghatározásának az útját-módját. Ma (amikor megtalálták ennek a nyitját is), a hosszúság sokkal egyszerűbbnek tűnik fel, mint a szélesség. De óra nélkül szűkölködő őseinknek szinte legyőzhetetlen nehézségekkel kellett megküzdeni. A szélesség csak gondos megfigyelés és még gondosabb ábrázolás dolga volt, ezért aztán aránylag korán megoldották a kérdést.

Mióta a hajózás teljesen a szélesség és hosszúság mérésétől függ, vagyis tisztára szögek dolga lett, igazi haladás mindaddig nem állhatott be a hajózás tudományában, amíg Európa népei újra föl nem fedezték a trigonometriát. Jó kétezer évvel ezelőtt a görögök vetették meg ennek a tudománynak az alapját, de Ptolemaiosz, Alexandria híres földrajztudósának a halála után elfelejtették és sutba dobták, mint afféle fölösleges fényűzést: nagyon agyafúrtnak gondolták, még veszedelmet hozhat az emberre. De az indusoknak és utánuk az észak-afrikai és spanyolországi araboknak nem voltak efféle aggodalmaik és folytatták ott, ahol a görögök abbahagyták. A zenit (annyi, mint tetőpont, a látható égnek merőlegesen a megfigyelő feje fölötti pontja) és a nadír (a zenit ellenpontja a megfigyelő alatt, az égbolt láthatatlan felén) tiszta arab szavak és nyilván mutatják, hogy amikor (úgy a tizenharmadik században) a trigonometriát újra bevezették az európai iskolákba, nem keresztény, hanem mohamedán tudományág volt. De a következő három évszázad során az európaiak helyrepótolták a mulasztást. Mert most már újra tudtak ugyan szögekkel és háromszögekkel dolgozni, de sarkalta őket, hogy még mindig szemben állnak a nagy kérdéssel, hogyan találhatnák meg végérvényesen távol a Földtől azt a szilárd pontot, amely betöltené a templomtorony szerepét.

Erre a fényes tisztességre a legmegbízhatóbb jelölt a Sarkcsillag volt. A Sarkcsillag olyan messze esik a Földtől, hogy mondhatjuk, sohasem változtatja meg helyzetét és azonfelül olyan könnyű megtalálni, hogy a legegyügyűbb halász ráakadhat, ha elvesztette szeme elől a szárazföldet. Egyebet nem kell neki tenni, mint hogy hosszabbítsa meg a Göncöl-szekér két hátsó csillagján áthaladó vonalat és akkor nem vétheti el a Sarkcsillagot. Aztán természetesen mindig kéznél volt a nap, de annak a pályáját tudományosan sohasem térképezték le és az ő segítségét csak a legértelmesebb tengerészek tudták felhasználni.

Mindaddig, amíg azt hitték, hogy a Föld lapos korong, minden számolgatás előre reménytelen volt a valósággal szemben. Csak a tizenhatodik század elején szakadt vége az örökös tapogatózásoknak. A korongelmélet elbukott a gömbelmélettel szemben és a geográfusok végre-valahára belezökkentek a helyes kerékvágásba.