Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Nyers Gyula, 2022
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 72 4

Subi

Ilyen elegánsnak még talán sosem látták őt. Oldalra fésült haj, öltöny, nyakkendő, az évek óta megszokott borosta helyén frissen borotvált áll. Rá is csodálkozik mindenki, aki látja.

Volt persze rendes neve is, de a faluban mindenki csak így hívta. Volt a kis Subi meg a nagy. A kicsi volt az öccse, ő volt a nagy. Majd’ két méter magas, szálfa termet. Sportoló volt, a faluban ez azt jelentette: focizott. A helyi focicsapat oszlopos tagja, általában csatár, n•éha kapus, de leginkább mindenes. Aki kijár meccsre, tudja, hogy megy ez faluhelyen: ott minden játékos univerzális, de arra is volt már példa, hogy csak tízen léptek pályára, mert csak annyi embert sikerült összeszedni. Subi is gyakran kimaradozott.

De amikor játszott, ment előre, ment serényen. Mint a buldózer. Bikanyakát előrevetve vitte a labdát, göndör bundesz-haja a lapockáját verte. Szinte már rögbi volt az, nem is futball! Az ellenfél játékosai csak lepattanni tudtak róla. Hajlongtak jobbra-balra, a közönség a nevét skandálta: „Su-bi, Su-bi”.

A 10-es mezt viselte, mint a legnagyobbak, Puskás, Pelé, Maradona, de nem vagyok benne biztos, hogy ez a fajta számmisztika tudatos döntés eredménye lett volna. Volt nála ügyesebb, gyorsabb, taktikásabb a csapatban, mégis, a meccsre kivitt gyerekek az ő nevét tanulták meg elsőként: nemcsak mert rövid volt, hanem mert azt hallották legtöbbször. Subi egy jelenség volt: ösztönös, szabadszájú, agresszív, egy igazi tesztoszteronbomba.

A keze is gyakran eljárt. A közönség imádta, amikor a szomszéd faluban a meccs végén megkergette az ellenük fújó játékvezetőt, és megcsapkodott egy-két ellenfelet! Egekbe magasztalták, a hazaúton a vállát veregették, este fizették az italát. Valaki mindig fizetett helyette.

De az a bizonyos, fényes kövekkel kirakott út is itt kezdett el lejteni.

Amikor Irci ősszel sötét napszemüvegben járkált hetekig, a gyerekeket meg a szomszédoknak kellett kimenekíteni a házból a garázson át, Subi fölött elkezdtek gyülekezni a viharfelhők. És ahogy az évek teltek, a felhők gyűltek, a rajongók fogytak. A meccsek is, és a pénz is. Félig felhúzott házának falai ekkorra már évek óta az eget kémlelték, fedél nélkül.

Edzésekre sem járt már ki, hétvégeken a pincesorra annál inkább. Mindig akadt egy hangos borház, benne néhány hasonszőrű sorstárs, akik csak a szépre emlékeztek, és akik püffedt szemhéjuk alól még fel-felnéztek rá, homályosan emlékezve a delírium ködébe vesző múlt talmi dicsőségére.

Nemrégiben mintha újra magára talált volna. Bár az anyjától nem költözött vissza, újra látták őket Ircivel, boldognak tűntek. Őszintén hitték, hogy a harmadik elvonó végén egy új ember jött haza. Hosszúhétvégézni is együtt mentek. Vissza már egyedül jött. Első útja a presszóba vezetett.

És most íme, ez is ő!

Fényes fekete cipőben, fehér ingben, kissé túlméretes zakóban, de virággal a kezében, tőle szokatlan módon türelmesen várakozik. Az utolsó időben tényleg belehúzott, és minden tőle telhetőt megtett, hogy ide eljusson. Vágyott rá, hogy újra róla beszéljenek, magasztalják, tömjénezzék úgy, mint rég.

És magasztalják és tömjénezik. Végül fedél is kerül a feje fölé, igaz, csak fából. Nem így tervezte. Pár nap múlva lett volna negyvenhat éves.

A hely szelleme

Ma is túl korán ébredt, még öt óra sem volt. Próbált visszaaludni, de nem tudott. Felkelt hát. Néz ki az ablakon, alatta a Váci út jól megvilágított négy sávja. A környék kihalt ezen a korai órán, alig lát mozgást. A közelben futó metró zúgása a hajnali csendben még ide, a negyedikre is felhallatszik.

Csak áll az ablaknál, és figyel. Az út túloldalán egy kisteherautó fékez, majd egy alak ugrik fázósan az emelőkosárba. Levegőbe emelkedik, fénydíszeket rögzít a villanyoszlopra. Látja, amint a munkás Laokoónként küzd az irdatlan kábelköteggel, de hogy mit kiált oda a társainak, abból nem hall semmit.

„Az idén vajon meghívnak?” – ez jár a fejében, miközben a bőrt rágja a hüvelykujján. A kisebbiknek már vett valamit, neki könnyű örömet okozni, minden apróságnak tud örülni. A másik finnyás, neki idén sem tudja, mit vegyen. Hetek vagy inkább hónapok óta semmi hír róla. Biztos megint egy új barát. Tavalyelőtt is így kezdődött, aztán zokogva hívta az anyja, hogy baj van, és menni kellett érte Hamburgig. Most nem tudna menni, nincs mivel. Talán ha lenne egy fia, vele biztos más lenne minden. Egy fiú ilyet nem csinál.

Alig láthatóan a fejét rázza. Metszőfogaival egy vékony bőrcsíkot hasít végig a körömágy mentén. Felszisszen. Még mindig kifelé bámul, bár a munkások már rég elmentek. Ha tehetné, legszívesebben átpörgetné ezt a néhány hetet.

„Haladjunk!” – mondaná, de csak egy sóhajra futja.

Mire idáig jut gondolatban, minden álom kimegy a szeméből. Eljön az ablakból, és körbesétál a helyiségben. A szemközti radiátorra terítve szárad egy trikó. Amióta Szabi megeresztette azt a félreérthetetlen aromaterápiás poént, kínosan ügyel a pólója tisztaságára. De kinyúlt nyaka, bolyhosodó anyaga már nem sokáig bírja a gyűrődést.

A vécén ülve majdnem visszaalszik, de aztán mégsem. A konyhába megy. Villanyt nem gyújt, elég fény szűrődik be kintről: kinyitja a szekrényajtót, és hosszan válogat a bögrék között.

„Mintha nem lenne mindegy…” – mormolja, és kiveszi a legelsőt. Benyomja a kávégép gombját, és figyeli, mikor csapja meg az orrát a kávé illata. Meggyőződése, hogy sötétben gyorsabban terjednek az illatok. Meg a szagok is. Résnyire kinyitja a konyhaablakot, innen egy mellékutcára látni. Rágyújt. Amióta nem szedi a Xanaxot, sokkal többet dohányzik. Egy slukk cigi, egy korty kávé. Ez már szinte rituálé mostanában nála. Nagyokat kortyol a híg löttyből, majd a szájával csücsörítve a füstöt gondosan kifújja a résen.

„Mennyire más itt minden, amikor sokan vannak idebent, és vidáman csacsog mindenki.”

Megint eldübörög alatta egy szerelvény. A rezonancia olyan erős, hogy koncentrikus körök jelennek meg a kávé felszínén. Mintha a metró az alsó szomszédja lenne, és egyre közelebb akarna kerülni hozzá.

Benéz a hűtőbe. Hideg fény csap az arcába, hosszú árnyékot terítve a falra. Odabent műanyag dobozok sokasága. Kihúz egyet, egy furcsa ovális formájút. Megpróbálja felnyitni, de eltart egy darabig, amíg a csatos fedél megadja magát. A megmikrózott spagettit kanállal habzsolja, szinte rágás nélkül. Néhány kanállal eszik egy régről ittmaradt gyümölcsjoghurtból is, majd tejjel öblíti le a korai reggelit. Már világosodik.

Még egy gyors zuhany munka előtt. A zubogó víz párája elhomályosítja a tükröt, a gőzből jut a szomszéd helyiségbe is. „Ez a világ legjobb dolga!” – ezt mindig megállapítja. Letörli a tükröt, törölközőjét a derekára tekeri. Mezítláb kisétál, kezében fésű – miközben ritkuló nedves haját hátrasimítja vele, a szomszéd helyiségből mintha lépések neszét hallaná.

Ijedten a falhoz húzódik. Fülel. Próbálja meglesni, ki lehet az, de nem lát senkit, bármennyire is nyújtogatja a nyakát. Zavarodottan néz jobbra-balra. A széken hagyott ruhái még jó néhány méterre vannak tőle, odáig kéne eljutnia. Ebben a pillanatban csilingelve kinyílik mellette a liftajtó.

Kapcsoló kattan, a neonlámpák gling-glang hangjukon sorban felgyulladnak, éles fényük futótűzként járja be az irodahelyiség minden zugát.

Ott állnak egymással szemben: Zsófi kabátban, sálban, sapkában, ő meg egy szál törölközőben, gőzölgő, vizes hajjal.

– Jó reggelt, Zsófi! Ilyen korán!? Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni, csak egy pillanat, és már itt sem vagyok – dadogja hajlongva, még mindig hunyorogva az erős fényben, mialatt egy kézzel próbálja felnyalábolni a ruháit.

– Csak nyugodtan, Zoli, jó reggelt! Aha, ma kicsit korábban, Petrával elvállaltuk a fadíszítést. Látom, már ő is itt van.

Míg Zoli eltűnik a mosdóban, kezében a ruháival, Zsófi lecuccol. A kerek arcú, alacsony lány a széke támlájára helyezi a kabátját, a táskáját az ablakpárkányra. A radiátoron megpillant egy sárga pólót. Leveszi, vállainál gondosan összeilleszti, félbe hajtja, és elsétál vele Zoli asztalához. A férfi széke mellett, a paraván takarásában megpillant két nagy, becipzározott vászontáskát. Mindent ért. Az egyiken otthagyja a trikót. Visszamegy a lifthez, és lekapcsolja a lámpákat, csak a saját asztala fölöttit hagyja égve.

Pár perc múlva Zoli is visszaér a helyére. Zsófit keresi a tekintetével, de ő már nincs a teremben. Pár hete ismeri csak a lányt, tőle kapta az első felszólítást az ittalvások miatt, mert valaki bemószerolta őt a HR-en, és Zsófira hárult a piszkosmunka. Mégsem mondhatta el rögtön ennek a gyereklánynak a teljes igazságot. Az ide vezető utat.

De ha innen is mennie kell, akkor nincs több ötlete. És érzi, ahogy a talpa alatt a mélyben egy újabb csikorgó szerelvény közeledik, egyre fenyegetőbben dübörögve.

A pihenőszoba üvegablakán túl a lányok egy papírdobozból kihúzzák a méretes műfát. Zoli nézi őket. Szívét valami régen nem tapasztalt melegség járja át egy pillanatra. Talán nem mondja el, talán nem dobja föl őt Zsófi. Nem, ő biztos nem tenne olyat.

A nyakzuhany lovasa

Egyszer csak ott ült közöttük. Maga sem értette, hogyan, olyan gyorsan történt az egész. Az összes falunapon meg birkafőző fesztiválon kint volt eddig, mondhatni, „erős volt a jelenléte”, hiszen kulcsfigura volt ezeken a rendezvényeken már évek óta, de Valival eddig még sosem futott össze. Most meg itt ül az asztaluknál! És annyira mindegy volt neki, hogy ki kicsoda körülötte, mit öntenek a poharába, mit szednek a tányérjába, milyen poén hangzik el, ő csak vigyorgott magánkívül, mint a tejbetök, hiszen ott ült végre Valika mellett. Ennyi év után egyszer csak ennyire közel!

Pedig mekkora szerelem volt ez annak idején! Legalábbis Gusztiban így maradt meg. Aztán meg hogy eltűnt, elszállt, elveszett! Nemcsak úgy elmaradozott, ahogy a szerelmesek általában kezdenek eltávolodni, kiszeretni egymásból, hanem úgy, hogy kedden még volt, és minden rendben volt, szerdán meg már nem. Valika annyit mondott, hogy „ennek így nincs értelme”, és már tova is illant. Látszólag játszi könnyedséggel intett pát, de valójában görcsös-véres ujjakkal tépte ki Guszti mellkasából a bentlévőségeket: szívet, tüdőt, gerincet, mindent, amit ott talált. Alig maradt belőle valami. Évekig csak lézengett meg várt. Várta a Pestre szakadt nőt, mert egyszerűen nem hitte el, hogy valaki így otthagyhat valakit. Őt!

Tegyük hozzá, időközben az emlékekre rárakódó sok-sok évtized jócskán torzított a képen, de mégis, ez a nő… Guszti szemében nem változott semmit! Látta ő a ráncokat, a megereszkedett testet, de az egész valahogy beleillett a képbe. Látta saját testének a leépülését is, és az egész annyira szinkronban volt a Valiéval. Őket még a Jóisten is egymásnak teremtette, ezt csak Vali nem képes felfogni, gondolta éveken át, egészen ma délutánig.

Mert ahogy ott, a tömegben Vali ma utánaszólt (mi több, szaladt, hiszen néhány lépést még futnia is kellett Guszti után, hogy beérje), ahogyan a helyiek masszájából kirajzolódott előtte a számára oly kedves arc, ahogyan a nő érdeklődve a szemébe nézett, miközben félrebillent fejjel, mosolyogva hunyorgott az erős napsütésben, az maga volt a nagybetűs NYÁR!

Puszi is csattant, de micsoda puszi! Guszti érzékelése belassította azt a zavart mosolyból kiinduló, egymás arca felé tartó mozdulatsort, amit Vali parfümének enyhe légáramlata kísért, és ami a kopaszodó Gusztiból azonmód korát meghazudtoló testi reakciókat hívott elő. Néhány másodpercre újra volt haja, amibe beletépett a szél, miközben hosszú galléros ingben és trapéznadrágban, apja csővázas biciklijén épp Valit viszi nagy hévvel a strandra…

Azóta nem tudott tőle elszakadni Guszti. És a strandtól sem. Minden májusban ő volt az első bérletes, szeptember végén pedig az utolsó vendég, aki gyakran a sárgás falevelek között már csak egyedül pislogott a termálmedence sarkában. Tartalékos polgárőrként most is a strandról ugrott be a főtérre, hogy ellenőrizze a forgatagot, egy szál aranysárga fecskében és rózsaszín karszalagban, amikor Valival összefutott. A köd leszállt, a pulzusa meg el; beígért meló, telefonon zargató feleség, kiváltásra váró horgászengedély, mind-mind a feledés azonnal leszálló sűrű homályába vesztek. Innentől fogva csak Valéria létezett, ismét!

***

Mint szorgalmas hangya, úgy hordta halomba Guszti a javakat rajongott királynője lábai elé. Mint kisfiú a vakációt, úgy várta őt, úgy számolta megint a napokat hétvégétől hétvégéig, amikor is Valiék újra lejöttek a vidéki házba. Amit ebben a faluban egy férfi megszerezhetett, elő- és beteremthetett, azt Guszti megszerezte, elő- és beteremtette Valikájának: mézet, diót, kaprot, birspálinkát, vadat s halat. Jutalmul csupán néhány perc együtt töltött időt kért és kapott, pár kedves szót és mosolyt – Vali-mosolyt!

Valahogy mindig ott és arra akadt dolga, ahol Vali lakott, amerre Vali járt, ahonnan Vali jött, és ahova Vali ment. A Coopban, a postán, a piacon, a strandon. Minduntalan meg is lepődött, és csillogó szemmel, kerek ábrázatán nyájasan szétfutó mosollyal köszöntötte nem is oly régen látott szerelmét.

„Szia, Valika! Nahát, ne már! Te is itt?! Én is, pont erre, igen. Ja igen, múltkor is, tényleg. Dejó! És figyi, mikor jó neked? Mikor vihetném el, adhatnám oda, javíthatnám meg? …amit beszéltünk, tudod?! Ezt akkor lenne jó, amikor egyedül vagy itt, Laca meg Zsófi biztos nem díjaznák a felfordulást. Oké, az pont jó nap, mert… az is jó, nekem oké!”

Elszállt a nyár, az ősz, a tél, a tavasz, majd egy újabb nyár.

„Sárgul már a kukoricaszár, ugye, babám mi egymásé leszünk már…” – szólt hangosan a mulatós egy romos udvarházban, cigánygyerekek szaladgáltak a kapuajtón ki s be. Guszti elhaladt előttük a járdán, óvatosan tekert, nehogy a kormányra akasztott súlyos nejlonszatyor beakadjon a küllők közé. Bár a bágyadt őszi napsütést lassan gomolygó, szürke esőfelhők kezdték megzavarni, mégis úgy döntött, kiteker még a strandra. A délutáni, kedvezményes jegyet vette. Leterítette törölközőjét a szokott helyén, közel a vízhez. Kopott sporttáskájából előhúzott egy leharcolt mobiltelefont, a tömött nejlonszatyor tetejére rakta, majd egy másik – ugyanolyan – nejlontáskát húzott rá, nehogy megázzon.

Hetek óta nem tudta elérni Valit a régi számon. Az elején még kicsengett, de egy ideje már az sem. Guszti komolyan kezdett aggódni. Az nem lehet, olyan nincs, hogy másodszor is kisétáljon az életéből Vali. Ez elképzelhetetlen, nem opció! Valami történhetett vele. Valaminek történnie kellett! Különben már biztos jelentkezett volna, ha máshogy nem, hát azon a titkos mobiltelón, amit az utolsó találkozásukon adott neki új SIM kártyával, feltöltve. Aminek a párja itt van nála, mindig karnyújtásnyira.

„De talán majd ma! Igen, ma hívni fogsz, Vali, tutimillió! És akkor végre el tudom vinni neked ezt a nagy táskányi Pannóniát, nem marad a nyakamon, mint múltkor a körte” – motyogta félhangosan Guszti, de hangosan is mondhatta volna, mert a cseperésző esőben ismét csak egyedül ült a melegvizes medence szélén, mintegy meglovagolva a medence fölé hajló, félhold alakú krómozott nyakzuhanyt. Furcsán festett a nyakzuhany lovasaként, ahogy a kiömlőn ült, és mindkét lábfejét belógatta a kiáramló vízsugárba, miközben arcát az ég felé fordítva élvezte a homlokán szétcsattanó, hűvös esőcseppeket.

„Guszti, gyere ki! Zárunk. Szar idő van” – kiáltott oda neki az úszómester, aki a nagy zuhé előtt még egyszer gyorsan körbejárta a strandot.

Még megvárta, hogy véget érjen a mókás nyakmasszázs, leszállt a csőről, behajigálta vizes ruháit a sporttáskába, a szőlős táskából kihalászta a mobilt, és elindult a mindig nyikorgó forgóajtó felé. Ott haladt el a tábla előtt, mint mindig, de mint soha, most sem olvasta el a felhívást:

„A vízbe ugrálni,
A medencében enni,
Az élményelemekre ráülni tilos!”

Fals autóstop

1989. április 27.

Idő: 19:25

Helyszín: Galántai járás, a Kis-Duna árterülete

Két személyautó halad szorosan egymás mögött a keskeny aszfaltúton. Óvatos mozgásukról messziről lerí, hogy ismeretlen területen haladnak. Elöl egy zöld Trabant, mögötte egy barna Wartburg. Mindkettőben négy-négy ember.

A Trabantot Jörg Reichel vezeti. Negyvenkét éves, vegyészként dolgozik, akárcsak a felesége, Jutta. Ő három évvel idősebb férjénél. A drezdai vegyiművek 42/3C számú laboratóriumában ismerkedtek meg huszonegy évvel ezelőtt. Tizenhét éve házasok. Fiuk, Tobias, és lányuk, Silke ülnek hátul. Tizenhat évesek lesznek a nyáron. Ikrek.

A mögöttük haladó Wartburgot Klaus Feldmann vezeti, aki Jörg nagybátyja. Ötvenhárom éves, papírgyári munkásként dolgozik, idestova harmincöt éve. Mellette ül fia, Henrik, tizenkilenc éves végzős gimnazista. Az anyósülés mögött Klaus felesége, Elke, aki fodrásznő, de folyton kiújuló bőrbetegsége miatt már öt éve nem dolgozik. Idén múlt ötven, de tízzel többnek látszik. A negyedik utas Elke öccse, Thomas Haase. Ő negyvenhat éves, és nemkívánatos politikai aktivitása miatt jelenleg ablakmosóként dolgozik a drezdai Építő- és épületkarbantartó vállalatnál.

Az errefelé is jól ismert, méretes DDR matricát még cseh területen leszedték az autók hátsó üvegéről, hogy kerüljék a feltűnést. Két napja voltak már úton. A nagy távolság és a fokozott koncentrálás sokat kivett a sofőrökből, különösen az az igyekezet, hogy ne tévesszék egymást szem elől. A cél felé közeledve egyre idegesebbek lettek, az elcsigázottság miatt pedig kénytelenek voltak egyre gyakrabban pihenőt tartani.