Herczeg Ferenc

ÉSZAKI FÉNY

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELSŐ RÉSZ

I. A barna Gál és a szőke Gál

A levegőnek még hószaga volt, de a Séd partján már pókháló finomságú, zöldarany rügyezés remegte körül a szomorúfüzek leomló ágait, fenn a domboldalon pedig, az erdővágás hasábfarakásai körül kakukk szólt, feketerigó tilinkózott, pintyőke trillázott. A tavasz hangja robbant ki a forró kis madárszívekből.

Gál Sándor éppen most tért be pejkójával a hosszú eperfasorba, amely az időtől már kicsorbult, mint az ócska fésű. A riding-habitje kifogástalan volt, nemcsak a varjasi gőzekeszántáson, de akár a Hyde Park reggeli lovasai közt is mutathatta volna magát, a hátasán azonban igen meglátszott a háborús világ: girhes és öregecske volt, és furcsa nagy kosorrot hordott a bunkós fején.

A lovakra is illett már a régi sorozási nóta: „Maradt itthon kettő-három nyomorult…” A lovas: egy hosszúra nőtt ifjú Bonaparte. Profilból nézve szabályos és tömör az arca, szembe tekintve azonban feltűnően keskeny, ami mélázó és törékeny kifejezést ad neki. Egyébként kissé professzorosan ül nyeregben, úgy, mint a jóságos képű és merev gerincű Marcus Aurelius császár a kapitóliumi bronz lován.

Ha Budapesten volt Gál, akkor hetenként háromszor a Zander-intézetbe járt, Varjason azonban az öreg Dáma helyettesítette a villanyerőre járó géptáltost. Szóval ez nem volt sport, csak egészségápolás.

Ameddig most ellátott a szeme – messzire ugyan nem látott, mert rövidlátó volt –, rajta kívül nem járt ember a határban. Csak a Móric kutya, téglafejű, drótszőrű foxija keringett izgatottan a ló körül, bújócskát játszva a friss szántás göröngyei közt cikázó egerekkel. A korhadt, vén eperfák körül meg csókák úszkáltak a levegőben.

Gál tegnap este jött meg a fővárosból. Mikor reggeli előtt nyeregbe ült, már elpárolgott fejéből emléke mindannak, ami dühösen forrt mostanában a csatakos pesti utcákon, és ami keserű remegésben tartotta az ő idegeit is.

Mámoros tüdővel itta az éles tavaszi levegőt, és szinte botrányosan jól érezte magát, mint a részeg ember. Igen, Varjas volt az ő igazi hazája; ő ugyan csak két éve telepedett meg itt, de azóta is, valahányszor leszökött a fővárosból, mindig visszaesett gyermekkorának boldog s ártatlan állatiasságába.

Már körüldöcögte a határt, és megint a Selyemfonót látta maga előtt, amelynek púpos teteje nagyzolva emelkedett a kert sötéten csipkézett fenyőfái fölé.

A Fonó vagy Selyemfonó tulajdonképpen szakasztott olyan kis úrilak volt, mint a többi, amit a dunántúli grófok építettek Mária Terézia és Ferenc császár idejében, feltűnő nevét csak a falusi emberek csökönyösségének köszönhette, akik nem akarták elfelejteni, hogy öregapjuk korában élt egy Zichy gróf, akit megihletett a nagy Széchenyi szelleme, selyembogarat etetett, és nyersselymet gombolyított. (Eperfacsemetékkel is ő ültette teli a határt.)

A kísérlet hamar csütörtököt mondott, a hernyókba országszerte beütött a dögvész, a Fonó neve azonban túlélte a grófot is, a bogarakat is.

Gál időközben elvégezte magában, hogy otthon előbb meg fog fürödni, csak azután ül neki a reggelinek; a reggeli fénypontja az ezüstbográcsba vert tojásrántotta lesz, amelyet vékony szeletekre gyalult zöldpaprikával szoktak elkészíteni.

Ha nem kerülhető el, akkor reggeli után beszélni fog Jócskayval is, a méltóságos úrral. Jócskay bírta bérben azt a kettőszáztíz holdat, ami a Fonóhoz tartozott, méltóságos úrnak pedig azért hívták, mert valaha főispán volt. Jócskay különben – és Gál humoros megállapítása szerint: ez jellemzi legtalálóbban a kettőjük viszonyát – doktor úrnak szólította a földesurat. Ebben a címzésben alighanem a vén agrárius tudatalatti lenézése nyilatkozott meg a városi intellektuellel szemben.

Sándor tehát jól érezte magát, örült a tavasznak és a kakukkszónak, örült a langyos fürdőnek, amely otthon rá várakozott, a reggelinek, amelyet a kis mahagóni ebédlőben fog elkölteni, sőt még bizalmas ellenségének, Jócskay méltóságos úrnak is tudott örülni ebben a pillanatban.

De mi volt ez? Dáma, talán a tavasz vérpezsdítő hatása alatt, megengedte magának azt a fényűzést, hogy megriadjon egy nyaláb kukoricaszártól, amelyet tavalyról felejtettek itt a méltóságos úrék. Móric meg ijedtében ugatni kezdett.

Valami nyüzsgés-mozgás támadt az árokban, mintha egy óriás csigabiga nyújtózkodnék. Egy szegény asszony és két parányi kisgyerek kuporgott a gyöpös parton.

Az asszony csupa rongy és maszat. És a gyerekek! Az egyiken földig érő rossz férfikabát, amelynek hosszú ujjából nem tudja kidugni a kezét, a másikon kiégett kék asztalterítő. Látni mostanában ilyen elesett népet: halottak, csak a temetésük késik még.

– Nem Gugyiné maga? – kérdezte Gál.

– De igen, kézit csókolom.

– Kinek a gyerekei ezek?

– A szegény fiamé, kézit csókolom. A múlt héten jött az írás, hogy meghalt a kolerakórházban.

Gál arca egyszerre csupa apró ránc lett.

– A maga urát is behívták, mi? – kérdezte halkabban.

Gugyiné legyintett a fonnyadt kezével.

– Elesett, kézit csókolom, még az ősszel.

Metsző szél zizegett végig a földeken és Gál Sándor szívén. A halál lehelete. Nem – ebből a dermesztő pokolból nem lehet kimenekülni! Hiába mondod: semmi közöm az őrült mészárláshoz, én nem olvasok újságokat, én nem törődöm semmivel: a háború a sarkadban van, mint a kutya a nyúléban, lesbe fekszik a varjasi árokparton, a nyakadba ugrik.

A tavaszi verőfény kialudt, megint úgy volt, ahogyan tegnap: mennydörgő tűzvihar emészti a fiatal embertesteket, és a láthatáron sötét havas hegylánc tornyosul, amelyet millió szív szörnyű szenvedései toltak föl a fellegekig. Ez az emberiség örök gyalázata!

– Majd jöjjön be a Fonóba, Gugyiné, találunk ott magának valami munkát.

Házatája ugyan teli volt már efféle háborús hulladéknéppel, amely ott valami tessék-lássék munkával babrálgatott, de ezeket a Gugyiékat mégsem lehetett itt hagyni az árok szélén, hiszen már nyilvánvalóan az éhhalál sírt le ványadt arcukról.

Dáma tovább poroszkált, lovasa pedig homályosuló szemmel bámult a semmibe.

Nem, ő ezt nem bírja! Már akkor is kétségbeesett, mikor az ország ifjúsága dalolva és ujjongva ugrott fejest a tűz- és vértengerbe. Hát mi a civilizáció? Attila és Dsengiz-khán óta nem jutottunk még odáig, hogy szentnek tekintsük az emberéletet? De hiszen akkor az egész emberi haladás csak szemérmetlen blöff; Európa gépeket talált ki, de a lelkét ottfelejtette a népvándorlás éjszakájában. Igen, mi hunok és mongolok vagyunk, olyan hunok és mongolok, akik telefonon beszélnek, repülőgépen járnak, és mérges gázt gyártanak. Hatezer esztendő kultúrmunkájának ez a szégyenletes eredménye.

Gál rátért a megyei útra, amelyet kétfelől magas akácfabozót szegélyezett, és Dáma akkor hegyezni kezdte a fülét, és egy mélyen röfögő hanggal jelezte a nyerítést.

A Séd kőhídján szürke ló jött vele szemben, amely egy tábori, sárgazöld színű embert vitt a hátán. A szürkén is meglátszott a háborús nyomorúság, alkalmasint afféle családi mindenes volt, amely felváltva rúd mellett és nyereg alatt is járt.

A katona hanyagul, magába süppedve lógott a nyeregben – a lovardában azt mondanák: mint a macska a sövényen! –, de azért a lovas és a ló nagyon megértették egymást, szinte meglátszott rajtuk, hogy a hetvenedik ősük is együtt szokott járni. Így csak cowboyok, kozákok és huszárok lovagolnak, állapította meg Gál, aki maga sem volt valami híres lovas, de jószemű megfigyelő volt.

– Jó reggelt, Sándor! – kiáltotta a katona.

Ez a hang… Gál Jani!

Ők ketten vérbeli atyafiak voltak, elég közeliek is, személyesen azonban csak közvetlenül a háború előtt ismerkedtek össze, mert a családok, a barna és a szőke Gálok emberemlékezet óta ádáz gyűlölködésben éltek egymással. Mondanom sem kell, hogy örökségen vesztek össze.

A harag elválasztotta egymástól a jövő-menő nemzedékeket, mint az izzó lávamező, és idők folyamán annyi komiszságot dobáltak egymásra, hogy a szőkéknek is, barnáknak is bőséges okuk volt a haragra. Olyanféle, megokolásra sem szoruló, ösztönös gyűlölködés volt köztük, amilyen csak rokon fajoknál lehetséges, például farkas és kutya vagy – magyar atyafiak között.

A közös dédapa ideje óta Sándor és Jani voltak ez elsők a barna és a szőke hadból, akik egy véletlen találkozás alkalmával kezet fogtak. Mind a ketten a családi istenek oltáráról távol nevelkedtek, az egyik az angolországi kollégiumban, a másik az osztrák kadétiskolában, és, mint Jani mondta, ők fütyültek a vidéki bugrisok nevetséges vendettájára.

Ritka találkozásaik alkalmával Jani mindig meleg rokonszenvvel közeledett Sándorhoz, ez azonban nem nagyon kedvelte a katonát. Nem az örökösödési história miatt – arra ő is fütyült, hanem mivel a szőke Gálban egy túlbecsült, elavult és felesleges embertípus képviselőjét látta.

A két atyafi egyébként semmiben sem hasonlított egymáshoz. Gál Jani alacsony növésű, szikár és inas legény volt. Amióta a harctéren szolgált – és ő a hadüzenet óta mindig a fronton volt! –, a szél rézvörösre fújta az arcát, a nap meg fehérre szívta a bajuszát és kurtára nyírott haját. Két borostyánkő színű, nyugodt és éber szem csillogott a homloka alatt.

Világos hajszíne ellenére is első pillantásra vérbeli magyar benyomását tette. A turáni csúcsos sisak bizonyára jól illett volna a kerek fejére. Sándor hosszú növésű, barna ember volt, külföldi útjain azonban sohasem nézték magyarnak, inkább franciának, még gyakrabban orosznak.

Ami Sándort idegesítette, olykor fel is bőszítette, az rokonának rendületlen egykedvűsége volt, amellyel az élet labirintusát járta.

Sohasem habozott, nem okoskodott, sohasem félt, és nem is csodálkozott. Természetesnek találta, hogy ő egy forgó nagy gömbön éli napjait, hogy a két hemiszféra között villamos üzenetek szikráznak át az óceánon, és hogy ő a hetedik ezred második svadronjának kapitánya.

Nem is volt rá kíváncsi, hogy milyen a világ és milyen az élet a maga egészében. Sándor megállapítása szerint: a részletek embere volt. Egy kő a cs. és kir. véderő bástyafalában. Szilárdan ragadt a maga helyén, és ásványi türelemmel hordta a közös teherből rá eső súlyt. Tízezred magával valami az ilyen ember, egyedül semmi. De nem is ember, csak alattvaló.

A barna Gál sehogy sem értette ezt a nyugodt biztonságot. Ő maga szédülve állott szemben az élet csodájával. Őt napról napra újból meglepte a valóság. Az ő szelleme lángoló kíváncsisággal feszegette az ismeretlenség börtönfalát, amely körülzárta, és állandó felfedező-úton járt a saját agytekercseiben és idegszálaiban.

Hiszen ő sem találta meg a választ az örök kérdésre, de legalább kereste, és amely emberben nincs meg a keresők nosztalgiája, az ő hite szerint nem is érdemli meg az ember nevét.

Ez a katona még a maga katona voltán sem törte a fejét. Sándor egy alkalommal, félig évődve, be akarta neki bizonyítani, hogy nem is katona, csak lovas. Mivel nem tudott megbirkózni a fogalommal, tehát kiragadott magának egy részletet a katonáskodásból, és mesterséget, ambíciót és életet csinált abból az együgyű dologból, hogy megüljön a ló hátán. Igaz azonban, hogy ezt az együgyűséget úgy megtanulta, mint rajta kívül tán még két ember a hadseregben.

A háborúban sem látott problémát, csak a szolgálati teendők sorozatát. Mint a részletek embere, a harctéren is hamarosan megtalálta a neki való részletet: mikor a huszárságot leszállították a lóról, ő repülő lett. Ez neki nem volt fegyvernemcsere, hanem fejlődés és tökéletesedés, hiszen a repülő a portyázó könnyűlovas megálmodott eszményképe. Természetesen a repülést is jól csinálta, sőt nagyon jól.

Sándor elvből nem olvasott harctéri tudósítást, de azért minduntalan hallotta Gál János nevét, aki hamar föllendült a nagy rekordrepülők kiváltságos rajához.

A hadvezetőség fejleszteni akarta az új fegyvernemet, azért megadta a repülőknek azt, amit a többi katonától megtagadott: az antik hősök személyes dicsőségét. Ilion népe a várfalakról nézte, hogyan verekszik Hektor; a pesti kávéházakban, a kaszinókban, a vasúti kocsiban sugárzó arccal mesélték egymásnak a nyárspolgárok, hogy Gál kapitány most lőtte le az ötvenkettedik ellenfelét, most az ötvenharmadikat, az ötvennegyediket.

A légi embervadászatnak sportszerű mellékízét különösen undorítónak találta Gál Sándor.

El tudta képzelni, az atyafia hogyan kering dübörgő motorjával a hegyek és völgyek fölött, habozás, okoskodás, szédülés és félelem nélkül; megértette, hogy semmiféle érző és gondolkozó ember nem bírhat a drótidegű gépemberrel, a repülő mongollal. Ember nem, legföljebb a technikai véletlen.

Furcsa, hogy az embervadász-bajnok nem volt hiú. Ami büszkeség akadt benne, az inkább külső gesztus volt, öröksége a fajtájának, mely évszázadok óta megszokta, hogy lóhátról nézze a világot.

Gál Jani nem tartozott a nagy gondolkozók felekezetéhez, de tekintélytisztelő ember módjára nagyon megbecsülte azokat, akiket odasorozott. És talán senkit sem tisztelt annyira, mint éppen Sándort, akinek iróniájából – jóhiszemű és némileg botfülű ember lévén – nem érezte ki az ellenszenvet.

Évekkel ezelőtt, barátkozásuk mézesheteiben egyszer-kétszer hajnalig elbeszélgettek, és Jani később úgy emlékezett vissza azokra az éjszakákra, mintha a csillagok bált rendeztek volna. Sándor mindenre kiterjedő olvasottsága, vitatkozó bravúrja és vakmerő ívelésű fantáziája elkápráztatta és lenyűgözte a katonát.

Lázadozni csak akkor kezdett a rokona tekintélye ellen, mikor az nyíltan elítélte a háborút. Hogy inkább alázkodjunk meg a béke kedvéért, de ne ontsunk vért? Ez több mint amennyit a huszár el tud viselni. Amely nép nem tudja megvédeni a becsületét, annak nem békeszerető, hanem nyavalyás nép a neve – azzal pont!

A két fiatalember most lóhátról köszöntötte egymást.

– Mikor jöttél meg? – érdeklődött Sándor.

– Két napja. Az öreg Jócskaytól hallottam a városban, hogy te is megjöttél.

Sándor szeme megakadt a katona mellén, amelyet a szivárvány minden színében virító szalagsávok léniáztak keresztbe… A zubbonya nyílásából fekete-fehér selyemdarab lógott ki – ahá! a német vaskereszt… A Gugyiné fakó rongyaira gondolt, és keserűség mardosta a szívét. De galléron fogta önmagát – nem, nem fogunk összeveszni az akácfák tövében!

– Meddig tart a szabadságod? – kérdezte, csak hogy mondjon valamit.

– Ma este visszamegyek a helyemre… Táviratot kaptam, úgy látszik, szükség van odalenn a repülőkre… Különben is rendben vagyok már az egészségemmel…

– Ni, hát beteg voltál?

– Jelentéktelen dolog – bordatörés…

Mind a ketten elhallgattak, egyikük sem akart beszélni arról a dologról, amellyel teli volt a fejük, a szívük, a tavaszi levegő és az egész földgolyó.

Jani egyszerre megszólalt, bizalmas, évődő hangon:

– Hoztam ám valamit!

Sándor azokra a förtelmes harctéri emlékekre gondolt, a hímzett ezredszámokra és Savoya csillagára, amiket orosz gárdisták válláról és bersaglierik gallérjáról fejtettek le.

– A harctérről hoztad? – kérdezte savanyúan.

– Dehogyis – Viktorin nénitől, a grósztántimtól…

Viaszosvászonba hajtott lapos csomagot húzott ki a bőrtáskából,

amelyet a csípője mögött hordott.

– A közös dédanyánk hagyatékából való írások… Azért őrizték meg a mi családunkban, mert azt hitték, ezekkel majd elperelhetik tőletek a vagyont.

– A mi vagyonunkat? – döbbent meg komikusan Sándor.

– Hát te ezt nem tudod? Pedig egypár nemzedéken keresztül erről álmodoztak mind a szőke Gálok. De aztán rájöttek, hogy mégsem lehet, és az írások Viktorin néni komódjába kerültek.

– És Viktorin néni neked adta?

A kapitány ravaszul nevetett.

– Nem ingyen, hanem elcserélte hat doboz konzerv ananászért, amit a frontról hoztam… Érdekes, milyen jól élnek Olaszországban a skót highlanderek.

Hirtelen elhallgatott; mintha arról lett volna szó, hogyan szerezte a konzerveket, de ez nem volt Gál Sándornak való kaland. Tüntető jókedvvel másfelé terelte a szót:

– Viktorin néni az ananászért eladta a családi örökséget, de még mindig jobb vásárt csinált, mint a bibliai Ézsau…

Valami nagy vércseféle repült föl előttük nesztelen szárnycsapásokkal. Mind a ketten hosszan néztek utána, és a lágy csavarvonal, amellyel a magasba lendült, némi kis hipnotikus hatással volt az idegeikre.

– Szép lövés lenne – mormogta halkan a kapitány.

Megint az írásokról beszélt:

– Emlékszem, egyszer azt mondtad: szeretnéd tudni, tulajdonképpen miért utálták egymást annyira az öregjeink. Azt hiszem, ebben megtalálod a választ. Engem egy cseppet sem izgat a dolog… Az írások huszonnégy óráig ott feküdtek az asztalomon, de én bizony ki nem bontottam a borítékot.

Sándor csakugyan jó néven vette a rokona figyelmét. Őt érdekelte a barna és a szőke Gálok viszálya. Ez persze inkább valami tudományos kíváncsiság volt. Miféle erő vadította három emberöltőn át a vidéki fiskálisokat és patikusokat?

Csendben folytatták útjukat, és Sándornak az az érzése lett, hogy a kapitány még szeretne valamit mondani. Egy szó csiklandozza a nyelve hegyét, már szinte ki is mondta, de aztán szemérmesen visszanyelte megint. Talán meg akarja vallani igazában, miért nyergeltette meg a szürkét? Merthogy a családi írásokat csak enyhítő körülménynek hozta magával, arra mérget lehetett venni.

Lassanként a hajdani iskolásfiú zavart mosolya lágyította meg Jani arcát, majd halk és csodálatos gyöngéd hangon kérdezte:

– Anni is lejött?

Anni? Tehát Anni! Hogy erre még sohasem gondolt Sándor. Persze! Most már mindent megértett; a múltból is egyet-mást… Megértette a kemény, hetyke legény türelmes ragaszkodását, amely olykor szinte már határos volt az alázatossággal. És megértette a meleg fényt, amely a becsületes kutyaszeméből áradt.

Lám, a repülő mongol, a karvalybajnok kimutatta a maga sebezhető pontját. Az imént még csillagászati távolságban volt, de egyszerre oly közel jutott hozzá, hogy szinte hallotta a szíve dobogását.

– Gyere be, kívánj neki jó reggelt. Biztos, hogy örülni fog neked.

A kapitány füle rézszínűből paprikaszínűvé pirosodott. A férfias egykedvűség álarca alól csak úgy sugárzott meghatott öröme.

Már ott voltak a Fonó kerítésénél. Minden tízlépésnyire egy-egy fehérre meszelt pillér, amely nagy kőgolyóbist hord a feje búbján; az oszlopokat kátrányos farács köti egymáshoz. Egy helyen léc hiányzik a rácsból, Móric kutya ott szokott ki-be járni. Most sem várta meg a kaput, hanem bemászott a résen.

A háznak alacsony földszintje és magas emelete van. Vitatkozni lehetett volna, a földszint nem pince-e, és az emelet nem földszint-e.

Lenn van a cselédtraktus. Egy nyitott ablakból sistergés és mozsárcsengés hallatszik.

– Zsuzsi néni, mi lesz a rántottával? – kiáltja be Sándor.

II. A gótikus kápolna

A legnevezetesebb helyiség a nagy folyosó. Nemigen különbözik azoktól a hosszú és rideg ámbitusoktól, amelyek a régi úriházakat kettéosztják, mint a légzőcső a tüdőt: ennek is fehérre festették a falait; az ajtait világosszürkére, fekete védőpajzzsal a kilincs körül; a padlóját pedig hatszögletű téglákkal rakták ki, amelyek már hepehupásra koptak a jövő-menő nemzedékek csoszogó talpa alatt.

Valami kiváló akusztikája volt ennek a helynek, a könnyű női cipő léptei is úgy kongtak, mintha huszárpatrul lovagolna végig a folyosón, a becsukódó ajtószárny pedig akkorát pukkant, mint a szereti mozsár.

De nem is ez volt a folyosó nevezetessége, hanem a Gál Sándor »kép- és szoborgyűjteménye«. Ő szerető figyelemmel kísérte az ifjú művészcsemeték legvadabb próbálkozásait – »az ajtókat nyitva kell tartani a jövendő számára!« –, és a modernek, akik erről tudomással bírtak, csellel vagy erőszakkal a nyakába varrták egyikét-másikát azoknak az alkotásoknak, amelyeket műtermekben és kiállításokon gyakran, magánlakások falán azonban sohasem látni.

Sándor leküldte az ilyen műveket vidéki dajkaságba, mint afféle, a családhoz tartozó, nyomorék gyermekeket, akiket az ember kedvel, de idegeneknek nem szívesen mutogat.

Saját kezével akarta elrendezni a galériáját – az ilyet csakugyan nem lehet cselédekre bízni! –, a tavasz óta vagy tízszer neki is gyürkőzött már, de mindig közbejött valami fontosabb dolga, és a képek még ma is hosszú sorban támogatták a fal tövét, a szobrok meg groteszk népgyűlést tartottak a nagy ablak kompromittálóan józan világításában.

Most is azt mondta Sándor:

– Holnap majd szögre kerülnek!

Miközben ketten végigdübörögtek a folyosón, a vad vonalak feléjük vágtak a karmaikkal, a hangos színek meg rájuk rikoltottak, mint keleti országokban a koldusgyerekek csapata. Ha a festészet a színek muzsikája, akkor ez ádáz egy macskazene volt.

A gazda szükségét érezte, hogy áthidalja a nagy szakadékot, amelyet ebben a pillanatban maga és a kapitány közt érzett.

– Ez valaminek a kezdete, kérlek. Elválik, hová tudnak kilyukadni. De nagyon eredeti tehetségek vannak köztük. Nem gondolod?

– Eredetiek – hagyta rá Jani. Öt lépés után hozzátette: – Eredetiek, ha Munkácsy vagy Lotz mellé állanak, de így, maguk között feltűnő, milyen sok a közös vonásuk. Vannak itt geometriai ábrák, amelyek úgy ismétlődnek a képeken, mint a Morse-jelek.

Sándor derült meglepetéssel nézte a katonát, de nem akart vitába ereszkedni.

Feltűnően alacsony, nagy terembe nyitottak. A Szeder-egylet idejében itt etették a selyembogarat; most a Sándor nappali szobája volt. Azonfelül könyvtár, dolgozószoba, műterem, fogadó, gazdasági iroda, zeneterem, múzeum. No és télikert is. Egyike volt az intellektuális kagylóhéjaknak, amilyeneket izgatott fantáziájú, befelé élő emberek szoktak magukból kiizzadni.

Az ablakfülkében fiatal nő cigarettázott, olyan bolondosan elegáns alak, mintha párizsi élclapból ollózták volna ki. De nem volt Anni. Amint Sándor megpillantotta, lángvörös lett az arca, és boldog zavarral hebegte:

– Maga itt, Lulu? De ilyen meglepetés!

– Remélem, nem kellemetlen? – kérdezte mosolyogva a nő, miközben figyelmesen megnézte a háttérben szerénykedő kapitányt.

A gazda bemutatta Janit, aki látásból jól ismerte az asszonyt. Hiszen mindenki ismerte. A híres Máry Lulu volt. Mert Budapesten mindig a leánynevén emlegették – márpedig elég sűrűn. A haja mahagónivörös, a termete olyan valószínűtlen karcsú és hajlékony, mint a kígyóé (a rosszmájúak azt mondták: mint a gilisztáé!), a száján és a szemében valami mámoros, bacchánsnői mosoly játszadozik, amelytől forró ház lepi meg az urakat, főleg a fiatalokat. Ez a kínálkozó mosoly sokkal állandóbb volt, semhogy programszerű ne lett volna.

A férje diplomata volt, és évek óta külföldön élt, rendszerint olyan országokban, amelyeknek klímáját nem bírta el Lulu kényes egészsége. A diplomata vagy nagyon szerette a feleségét, hogy mindent megengedett neki, amit az akart, vagy teljesen közömbös volt vele szemben, és nem bánta, akármit művel is.

Annyi bizonyos, hogy Máry Lulu hasznát vette a szabadságának, és igen felszaporította a pesti erkölcsbírói kar rendes ügyforgalmát, anélkül azonban, hogy végleg elégette volna maga mögött a hajókat. Neki mindig maradtak előkelő barátnői, akik elszántan síkra szállottak érte, és a csillagokat is leesküdték volna az égről, hogy Lulunak »csak a szája jár«.

Legújabban flörtöt kezdett Sándorral, és ennek logikus folyományaképpen barátságra lépett annak húgával, Gál Annival. Miután többször is ígérte már, hogy »egyszer majd váratlanul megleplek Varjason«, ma csakugyan betoppant, hogy szokott energiájával lendítsen egyet a flörtjükön, amely újabban – bizonyára nem a Lulu hibájából – mintha kátyúba akart volna rekedni.

– Anni átöltözik – jelentette most az asszony. – Megint a rémes vászonkabátja volt rajta.

A vendég az imént munka közben lepte meg a házikisasszonyt. Az ugyanis műipari kompozíciókkal foglalkozott. Hihetetlen szorgalmat és lelkiismeretességet pazarolt a lámpaernyőire és könyvtábláira, olykor egy-egy kiállításon a nyilvánosság elé is vitte őket, de szóra érdemes sikert még nem ért el velük. Egyébként ő maga sem vette túl komolyan a foglalkozását, de hát: valamit csak muszáj csinálnia az embernek!

De már jött is Anni. Mikor megpillantotta a katonát, inkább a szemével, mint a szájával mosolygott. Valami nagy, némiképpen tudatosan stilizált egyszerűség és nyugalom volt rajta. Arcbőre sápadt, de sápadtsága meleg, mint a régi elefántcsonté. Domború homloka szinte világít. Jóval kisebb Lulunál, és kislánykora óta hibás tartása van, amennyiben meghajolva jár, mint a gótikus idők angyalai. Gál Janiban mindig a melegség, a szelídség és az édesség fogalmait keltette fel, Budapesten azonban, ahol most a fiúsan agresszív és izgágavérű nők vezetnek, nem voltak úgynevezett sikerei. A fiatalok azt mondták, hogy professzoros modora van.

Közben kitűnt, hogy a társalgó mindenre alkalmas, csak arra nem, hogy ott társalogjanak, a szomszéd szobából fülsiketítő és falrengető kopácsolás hallatszott át. Ott készült a gót kápolna, amelynek ötletébe egy Prokóp nevű, titokzatos eredetű kőfaragóművész ugratta be a házigazdát.

Prokóp fél lángész, fél szélhámos és egész naplopó volt. Tervének alapja a canterburyi katedrális egy önkényesen kimetszett zuga volt, amelynek dekoratív vonalait addig kurtította, míg az egész belefért az alacsony varjasi szobába.

A szoba sarkában hosszában hasított pillérköteg negyedrésze áll, a köteg alsó folytatása eltűnik a padlóban, a felső a mennyezeten; a sarokba futó két falon a grandiózus kőfaragások álomszerűen buja kászkádjai szökellnek fel, amelyeknek szárnyaló lendületét elvágja a mennyezet. A mester nem nyomorította el és nem is egyszerűsítette a vonalakat. Az egész úgy hat, mintha az ember szűk ablakrésen át egy darabkát látna a gigantikus székesegyházból. A kép azonban logikus és megdöbbentően érdekes.

Ha majd elkészül a kápolna, akkor lebontják a téglafalat, amely a nappalitól elválasztja, és csiszolt üvegfalat tesznek a helyébe. A kápolna különben nem a vallás, hanem a művészet »szentélye« lesz; Gál ott tartja majd régi olasz képeit és szép selyembrokátjait.

A modernek azt állították, ez olyan ritka giccses ötlet, amilyenből kettő sem terem meg száz esztendőben. Gót stílusban, szerintük, egyáltalában csak olyan úriembernek van joga építkezni, aki vas páncélinget visel, boszorkányokat éget, és nem ismeri még a fürdőszoba intézményét. A kápolna volt az oka, hogy még azok is, akiktől képeket vásárolt Gál Sándor, kicsinylő hangon beszéltek róla.

Sándor egyébként már százszor is megbánta, hogy egyáltalában szóba állott Prokóppal. Az építkezés méregdrága volt, a mester felbőszítő lassúsággal dolgozott, és a legnemesebb anyagot használta.

Prokóp tüntetően kerülte az embereket. Az irigyei – mert voltak ilyenek a Fonóban – azt mondták: mert katonaszökevény! (Ő csakugyan katonanadrágot és csavart bokavédőt viselt a civil kabátjához.) Ha nem aludt, akkor a kert bozótjai közt lappangott. Ha azonban idegen látogatók érkeztek, akkor bezárkózott a kápolnájába, és bőszükén kalapált. Mint ebben az órában is.

Bár rendesen a legalkalmatlanabb időben lármázott, a házigazda nem hallgattatta el, inkább örült, hogy egyáltalában csinál valamit.

A kis társaság az óriási bőrszékeken ült vagy inkább feküdt; Lulu és Sándor minden kalapácsütésre, amely a szomszédban csattant, idegesen hunyorgatták a szemüket.

Az asszony időközben már kisütötte, hogy kapitány az a bizonyos repülőtiszt, akiről a háborús mámor napjaiban olyan sok szó esett, és tüzes hullócsillag-pillantásokat kezdett feléje röpíteni. Ő egyáltalában rajongója volt a nyilvánosság embereinek, a politikai szónokoknak csakúgy, mint a bokszbajnokoknak.

Egyszerre kecsesen félrehajtott fejjel és forró mosollyal kérdezte:

– Mondja csak, Gál, hány embert lőtt már le?

Janit olyan váratlanul érte a kérdés, hogy elakadt a szava, Sándor azonban, akinek idegeit feldúlta barátnőjének kacérsága, érdes hangon kérdezte:

– Talán csak nem szégyelled a sikereidet?

Anni egy könyörgő pillantása lefogta a kapitányt. Lulu azonban fölvette az odadobott kesztyűt, és a repülő védelmére sietett.

– Szégyellni? Inkább büszke lehet rá!

– Hogyne – epéskedett Sándor –, ha valakiben megvan a fizikai ügyesség, hogy sorozatosan ki tudja törni kevésbé ügyes embertársai nyakát…

Egy óra óta mindig kapacitálta magát, hogy nem szabad összetűznie a vendégével, és most mégis nekirontott, mint Móric kutya a kóbor macskának.

Pedig nem is a kapitányra haragudott, hanem erre a szörnyű Lulura, aki hónapok óta úgy viselkedett, mintha nem tudna nélküle élni, és most kevés híja, hogy nem ugrott a Jani nyakába.

A Prokóp szemérmetlen kopácsolása is dühítette.

Az asszony lángolt és lobogott.

– Kedves barátom, maga talán elfelejtette, hogy háborúban vagyunk? – kérdezte.

Sándor szája kajánul vonaglott.

– Nem felejtettem el, dehogy felejtettem! Annyira nem, hogy a fölmentésemet is kijártam. Kijártam azon a címen, hogy én nélkülözhetetlen vagyok a Jócskay gazdaságában.

Ő ezt sűrűn szokta emlegetni, mert tudta, hogy úgyis közismert dolog. Az ő hite szerint minden eszköz jogosult, amellyel valaki ki tud szabadulni a katonaságtól, de azért a lelke mélyén mégis lealázónak találta, hogy az ő útja a cselédlépcsőn át vezetett.

Meglepetésre most megszólalt Jani:

– Jól tetted, Sándor, hogy fölmentetted magadat! Ilyen koponyák, mint a tiéd is, nem valók a gépfegyverek elé.

Sándor gyanakodva kapta föl a fejét. Ugratás ez?

De a kapitány őszinte volt. Azt mondta:

– Én csak most tudom, mi a háború… Hajdanában, a békegarnizon cukrászdájában mi, fiatal tisztek hihetetlen ostobaságokat fecsegtünk róla, de ma már azt vallom: a háborúnak csak egy jogosult formája van: az ország határainak megvédése.

Móric azonban már nem eresztette a macskát.

– És mért kell a határokat megvédeni?

Lulu szörnyűködve csapta össze a két kezét.

– Hát nem kell, mondja?

– Hitem szerint: nem!

Lulu fölemelkedett ültében, és úgy nézett Sándorra, mintha tettlegességet forgatna a vörösfürtös fejében.

– Maga komolyan azt akarja, hogy beeresszék az ellenséget az országba?

– Komolyan azt!

Jani részvétteljes érdeklődéssel nézte Sándort, mint az orvos a nagybeteget. Az pedig tovább beszélt, most már egyenesen a kapitányhoz intézve a szót:

– Ha meg is nyeritek a háborút, az az ártatlan emberek százezreinek életébe kerül. Ez pedig sokkal nagyobb baj, mint mindaz, amit a megszálló ellenség ellenünk elkövethet… Igenis: Tolsztojnak van igaza: nem szegülni ellene az erőszaknak! Az egyetlen mód! Ha akad végre egy megtámadott nemzet, amely nem nyúl fegyverhez, hanem néma megvetéssel fogadja országában a bevonuló hódítót, az óriási szolgálatot tesz a civilizációnak, az megmenti az emberiség méltóságát…

Egészen belepirult, most már nem ennek a csélcsap kis nősténynek beszélt, nem is a sárga szemű kapitánynak, hanem egy láthatatlan hallgatóságnak.

De most megszólalt a katona:

– Ha akadna olyan nemzet, az hamarosan széthullana és szétszaladna, mint a gazdátlan csürhe… Mert az erők között, amelyek együtt tartják a népeket, szerepe van a becsületnek is.

Gál Sándor elkényszeredetten nevetett. Csak úgy bugyogott belőle a szó:

– A nép becsülete! Tudod te, milyen a nép? Kilenctized részében békés és munkás szegény emberek. És az ő nevükben teniszbajnok-diplomaták beszélnek, és a bőrükbe nem férő katonák cselekszenek…

Dühösen leintette önmagát; magára haragudott, hogy megint elragadtatta magát. Nincs ennek a vitának semmi célja, de nem is lehet folytatni ezt a hangot.

A katona peckesen és kissé sápadtan ült a helyén. A nők nem mertek mozdulni. Odaát Prokóp vadul kalapált. A házigazda egyszerre elszégyellte magát.

– Kétségtelen – mondta halkan, hogy én ritka nagy szamár vagyok. Ha erről beszélek, akkor sohasem tudom, ki vagyok, hol vagyok. Bocsáss meg, Jani, hiszen atyámfia volnál…

Mindenki nagy megkönnyebbülésére lárma kerekedett a ház előtt. Ez ürügy volt, hogy Sándor az ablakhoz léphessen.

Egy parasztszekér állott odalenn, és három városi ember mászott le róla. Mindegyiknek kis útibőrönd a kezében.

– Kik ezek? – csodálkozott Sándor.

Az éles szemű Lulu, aki hozzá lépett, megmondta:

– Pálfi, Ács és Joánovics. Jó három pofa.

– Pesti híreket hoznak! – lobban föl a házigazda.

Szelesen az új vendégek elé robogott.

– Azt a Pálfit egyszer bemutatták nekem – mondta Lulu, de akkor alig tudtam vele beszélni.

A púderes dobozát kereste, de kézitáskája odaát maradt a vendégszobájában.

– Két perc múlva itt leszek megint!

És már künn is volt. Anni ekkor az asztalon keresztül egy nyugodt és kecses mozdulattal odakínálta formás, a műipartól kissé eldurvult kezét a kapitánynak.

– Köszönöm!

– Ugyan mit?

– Az egész viselkedését…

Jani kesernyésen mosolygott.

– Hogy nem tűztem vele össze? Tudja, ha katonaember mostanában pesti újságokat olvas, akkor megvastagszik a bőre. Ha valaki nem lő rám srapnellel, akkor már nem is tudok megsértődni.

Fogva akarta tartani a leány kezét, de az csendesen visszavonult.

Kívülről azonban harcias károgás hallatszott, a pestiek tele lehettek vidám izgalommal.

– Akar velük találkozni? – kérdezte Anni, összehúzva a szemöldökeit.

A katona olvasott a leány arcáról, és fölemelkedett:

– Inkább nem!

– Akkor a nagy teraszon át megyünk a kertbe.

Lejutottak a második lépcsőn anélkül, hogy találkoztak volna a három pestivel. A cselédudvaron megtalálták a parasztfiút, aki a Jani táltosát sétáltatta.

Anni azt mondta, hogy elkísérné egy darabig, ma még úgysem gyalogolt semmit. Nekivágtak tehát az akácfabokrokkal szegélyezett ösvénynek, amely a megyei út mellett kanyarodott.

Gál Jani kantáron húzta maga után a lovát, és a szűk úton olyan közel járt Annihoz, hogy minduntalan érezte a könyöke érintését.

Nagyon jólesett neki, hogy a leány vele jött és hogy nem volt kíváncsi az új vendégekre.

– Valamit akarok magának mondani – szólalt meg Anni. – Sajnálom, hogy Sándor olyan – ingerült hangon beszélt… Igen, de ami a háborút illeti: én egyetértek vele… Mindenben egyetértek… Kétségbeejtő, a kereszténységhez és a civilizációhoz nem méltó dolog ez a véget nem érő mészárlás! De maga erről nem tehet, és Sándornak nincs igaza, hogy magától kéri számon azt, amit mások vétettek…

Elhallgatott, és Jani nem szólt, pedig egyszerre nagyon keserű lett a szája íze.

A leány azt mondta neki: maga erről nem tehet! Hát annyira vagyunk? Ezer esztendő óta a férfiak eleje fegyverrel a kezében kereste a dicsőséget. A könyvek, az énekek, a mondák egyebet sem tudnak, mint a férfiak hősiességét magasztalni. Ő maga, Gál Jani nem volt hiú ember, de jól tudta, hogy az ő repülőtársai újabb és magasabb mértékét állították fel a katonai vitézségnek. Amit ők mertek, és amit ők szenvedtek, az több volt mindannál, amiért halhatatlanságot osztottak Homérosz hőseinek. Kopjával és pajzzsal nekirontani egy másik kopjásnak: egyszerű és becsületes dolog azokhoz képest, amiken ők napról napra keresztülmentek. És most az otthonülők megunták a mások szenvedését, és a szemetesládába dobják ezer esztendő büszkeségét. És ez a leány, akinek minden pórusából feléje árad a gyöngédség, erőt vesz magán, hogy megbocsáthassa neki azt, amiről ő azt hitte – ó, mi mindent nem hitt ő! Hát annyira vagyunk?

Amit már a harctéren is sejtett, azt most tisztán látta: az ország földje, amelyre évek óta szakadatlanul szitált a véreső, kezd kétfelé hasadni. Egy gyűrődés, egy repedés szalad végig rajta, máról holnapra szédítő szakadékká mélyül. És Anni a túlsó parton rekedt…

Valami gonosz és gúnyos démon bolondítja itt az embereket: egy ismeretlen valaki, akinek érdekes, hogy köd és éjszaka legyen az országban, nehogy az egymáshoz valók egymásra ismerjenek: valaki, aki egymásnak ugrat minket, mint a fiatal kakasokat, hogy végül majd röhögve elvágja a nyakunkat…

Anni talán azt várta, hogy Jani még mond neki valamit, egy szót, amit haza lehetne vinni és ápolni lehetne, mint az ajándék virágot, de a kapitány csak ennyit mondott:

– Otthon várnak, most már nagyon kell sietnem.