Michelle Smart

Repülés az ismeretlenbe

Catherine Spencer

A nagynéni ajándéka

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Michelle Smart, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 751. eredeti címe: A Passionate Reunion in Fiji

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Spencer Books Limited, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 752. eredeti címe: The Giannakis Bride

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Somló Katalin

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 751. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-484-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

wwww.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Michelle Smart

Repülés az ismeretlenbe

1. FEJEZET

Livia Briatore felsétált a fémlépcső néhány lépcsőfokán az elegáns magángép kabinjába. A szíve olyan vadul kalapált, hogy azt hitte, egészen az ujja hegyéig érzi a dobbanásokat. A nap éppen lemenőben volt. És a sötétség, amely a földre borult, tökéletesen illeszkedett ahhoz a borongós hangulathoz, amelyben az elmúlt hónapokban élt.

A személyzet ugyanaz volt, mint két évvel ezelőtt, amikor először lépett a fedélzetre. Bár ugyanolyan szívélyesen üdvözölték, látta a kíváncsiságot a szemükben.

Viszonozta a mosolyt, de közben a szája körüli izmok mintha tiltakoztak volna a szokatlan mimika ellen. Az elmúlt négy hónapban egyszer sem mosolygott.

Nyomasztó félelem kerítette hatalmába. Összeszorította a fogát, kihúzta magát, és felszegte az állát. Aztán belépett a fényűző kabinba, amelyben a következő huszonhat órát tölti a Fidzsi-szigetekre tartva.

Hirtelen kiélesedtek az érzékei, amikor a drága bőrülések ismerős illata csapta meg az orrát, összekeveredve az egyik ülésen ülő férfi citrusos illatával. Az illető egy laptopot tartott az ölében.

A fájdalom olyan hirtelen csapott le Liviára, hogy majdnem megbotlott.

Amikor életében először szállt fel erre a gépre, az izgalomtól és a várakozástól hevesen vert a szíve. Akkor a római repülőtérről indultak, és ő hihetetlen boldogságot érzett. A férfi pedig, akinek a figyelme most csakis a laptopra irányult, alig várta a felszállást, utána máris behúzta őt a hálófülkébe, hogy szeretkezzen vele.

A lángoló szenvedélyből, amely egy hónappal később az oltárhoz vezette őket, mára csak hamu maradt.

Livia azóta kiverte a fejéből a fájdalmas emlékeket, és kényszerítette magát, hogy továbblépjen. Ígéretet tett magának – és be is tartotta, bármennyire fájt.

A repülőgépen négy kényelmes ülés kapott helyet, közöttük a folyosó. Massimo előretolta a magáét, amikor a felesége helyet foglalt, így Livia most már csak a cipőjét látta. Mint mindig, most is fényesen csillogott. A férje volt a legkevésbé hiú ember, akivel valaha találkozott, de mindig büszke volt a makulátlan cipőjére.

Becsatolta a biztonsági övét, és erősen ökölbe szorította a kezét, hogy ne rágja a körmét. Tegnap géllakkot tetetett rá, hogy senki ne vegye észre, hogy tövig rágta őket. Különösen Massimónak nem szabad látnia. Semmi sem utalhat arra, hogy összetörte a szívét…

Livia, amennyire csak tudta, kigyógyította magát a csalódásból. Ez volt az egyetlen jó dolog a gyerekkorából: megtanult mindent túlélni.

Ezért éli túl a következő négy napot is. Négy nap, és utána soha többé nem kell látnia ezt a férfit!

A pilóta bejelentette, hogy hamarosan felszállnak. Massimo összecsukta és elrakta a laptopot, majd a biztonsági övet is becsatolta. Egyszer sem nézett rá, de Livia tudatában volt minden mozdulatának. A férfi hanyagul feltűrte az inge ujját, a nyakánál pedig kigombolta a gombokat. Kétségtelen, hogy rég levette a nyakkendőt, amelyet a londoni konferencián viselt. Massimo csak akkor követte a szabályokat, amikor szükségesnek tartotta.

Livia csak azért tudott a konferenciáról, mert a férfi asszisztense a mai nap programjáról szóló e-mailjében futólag megemlítette.

Massimo csak akkor emelte fel a tekintetét, amikor a gép a kifutópályán gurult. Livia belenézett abba a karamellbarna szempárba. Csak futó pillantás volt, aztán a férfi újra a mellette lévő ablak felé fordult, de ez is elég volt ahhoz, hogy Livia gyomra összeszoruljon.

Massimo arca már jóval azelőtt ismerős volt neki, hogy találkoztak volna. A férfi nagyapjának ápolónőjeként számtalanszor látta a Briatorék családi portréit, amelyek az idős ember nappalijában lógtak. Varázslatos módon a tekintete mindig egy bizonyos családtagon pihent meg, akinek a mosolya elég erőltetettnek tűnt. Gyönyörű arc volt. Keskeny és hosszú, magas arccsonttal és érzéki szájjal – olyan arc, amely ugyanúgy lehetett volna egy építőmunkásé, mint egy bankáré vagy költőé. A valóságban egy milliárdosé volt, aki a saját erejéből küzdötte fel magát.

Először abban a templomban találkoztak, ahol Massimo húgának esküvőjét tartották.

Amikor Livia első ízben látta mosolyogni a férfit, melegség támadt benne. A szertartás és az azt követő fotózás után a szálloda bárjába ment. Hirtelen úgy érezte, mintha a levegő elektromosan feltöltődött volna körülötte. Még mielőtt elfordította volna a fejét, tudta, hogy a férfi mellette áll. Ebben a pillanatban mintha minden kitörlődött volna az agyából. Bármit is mondott abban a kínos pillanatban, az mosolyt csalt a férfi ajkára. A kínos zavar feloldódott, és Livia úgy érezte, mintha mindig is ismerték volna egymást.

Most még arra sem tudja rávenni magát, hogy ránézzen…

Fogalma sem volt róla, hogyan fog átvészelni egy hosszú hétvégét a férfi családjával a nagyapja kilencvenedik születésnapja alkalmából rendezett összejövetelen, és úgy tenni, mintha ők ketten egy boldog pár lennének.

Ahogy Róma fényei eltűntek alatta, Massimo megpróbálta kitisztítani a fejét.

Miután kiderült, hogy fel kell szólalnia a londoni konferencián, észszerűnek tűnt, hogy utána Rómába repüljön, és felvegye Liviát. Egyszerű és logikus következtetés.

Azt feltételezte, hogy négy hónapos szünet után nem lesz nagy ügy újra találkoznia vele. Végül is a nő a legkevésbé sem hiányzott neki. Nem mintha egyáltalán lett volna ideje hiányolni a sok munka mellett. Temperamentumos felesége helyett végre újra az üzletnek szentelhette magát, pont úgy, mint azelőtt, hogy Livia ciklonként tört be az életébe, és teljesen felforgatta. Aznap, amikor elment, Massimo vásárolt egy ágyat az irodájába. Azóta a legtöbb éjszakát ott töltötte. Sokkal kényelmesebb volt, mint a kanapé, amelyet régebben használt, amikor sokáig dolgozott, és úgy döntött, hogy már késő hazamennie.

Nem számított rá, hogy a pulzusa felgyorsul, és a keze nyirkos lesz, amint leszáll a szülővárosában, Rómában. Miért nem ragaszkodott ahhoz, hogy a felesége Los Angelesbe repüljön, ahol amúgy is tankolniuk kell? Kár, hogy nem érkezhetnek külön a Fidzsi-szigetekre, mert az meghiúsítaná az egész utazás célját.

Mindenféle kifogást végiggondolt, ami csak az eszébe jutott, miért ne vigye magával a feleségét. De végül is a nagyapjáról volt szó. A halálosan beteg nagyapjáról, aki családjával és egy seregnyi egészségügyi személyzettel hajóútra indult Rómából a Fidzsi-szigetekre. Három nappal ezelőtt érték el az úti céljukat. Ennek a hétvégének az öröme tartotta életben a nagyapját – az utolsó látogatásé a hazájában, amelyet huszonkét évesen hagyott el. Jimmy a kilencvenedik születésnapját akarta megünnepelni a szerettei körében azon a szigeten, ahol született, és amely most Massimo tulajdona. A nagyapja számára pedig Livia családtag volt. Úgy szerette őt, mint a saját unokáját.

– Egész úton nem akarsz tudomást venni rólam?

Massimo összeszorította a fogát, amikor meghallotta Livia hangját.

Mindig is közvetlen és szókimondó volt. Ha valami nem tetszett neki, gondoskodott róla, hogy a férje megtudja. Sokáig Massimo volt minden boldogtalanságának forrása. Amikor végül bejelentette, hogy elhagyja őt, Massimo meg sem lepődött. Inkább megkönnyebbülést érzett. A Liviával kötött házassága szenvedélyes kapcsolatból kész aknamezővé változott.

A férfi lenyelte a torkában képződött gombócot.

– Fodrásznál voltál? – kérdezte válasz helyett.

Livia sűrű, vörösesbarna haja, amely régen lágy hullámokban omlott le egészen a derekáig, most a válláig ért. Világosabbnak tűnt, talán mert mézszőke tincsek keveredtek bele.

Livia talán nem a legszebb nő a világon, de számára mindig is lélegzetelállítóan gyönyörűnek tűnt. Egy szexi szirén, elbűvölő nevetéssel. Ezt a nevetést hallotta meg a templomban, miközben a húgára, a menyasszonyra vártak. És amikor felfedezte a nőt, aki így tudott nevetni, úgy érezte, az élete megváltozott. Első pillantásra szerelmes lett. Megtalálta azt a nőt, akiről nem is tudta, hogy keresi. Legalábbis akkoriban azt hitte.

Livia kifejező, barna szeme most kitágult, mielőtt fojtottan felnevetett.

– Ez minden, ami eszedbe jut?

Meg sem várta a választ, hanem felugrott. Massimóban homályosan tudatosult, hogy Livia lefogyott. Telt ajka vékony vonallá préselődött, ahogy elhaladt a férje mellett. Egy pillanattal később a mosdó ajtaja hangosan becsapódott.

Massimo végigsimított az állán. Nem számított rá, hogy könnyű hétvégéje lesz, de már most ezerszer nehezebb volt, mint ahogy képzelte.

Livia a csukott vécétetőre ült, karját összefonta, és eltökélte, hogy nem fog sírva fakadni. Nem számított sem erre az érzelmi cunamira, sem a lelkében dúló fájdalomra. Épp elég könnyet hullatott már a férje miatt – annyit, hogy már azt hitte, nem maradt belőle egy csepp sem.

Massimo soha nem szerette őt. Ez az igazság, amire mindig emlékeznie kell!

Ő azonban szerette. Őszintén és mélyen.

Cserébe viszont a férfi összetörte a szívét. És a legrosszabb az volt, hogy Massimo nem is sejtette, mit művelt. Félelmetes intelligenciája ellenére a férje egy dromedár érzékenységével rendelkezett. Csakhogy ő túlságosan vak volt a szerelemtől, hogy észrevegye.

Behunyta a szemét, és lassan kifújta a levegőt. Nincs értelme az őrületbe kergetnie magát. Csak azért volt itt, mert be akarta tartani az ígéretét, amelyet aznap tett Massimónak, amikor a férje harc nélkül elengedte.

Egyáltalán nem akarta, hogy maradjon. Valójában talán meg is könnyebbült – legalábbis Livia ezt látta a szemében.

Három mély lélegzetvétel után felállt, és lehúzta a vécét.

Livia Briatore annak a Pietro Espositónak a lánya volt, aki Don Fortunato jobbkezének számított, és akit a kislány nyolcéves korában brutálisan meggyilkoltak. Secondiglianóban nőtt fel, Nápoly északi részén, egy olyan negyedben, ahol a kábítószer és az erőszak mindennapos dolog volt. Már fiatalon megtanulta, hogy ne mutasson félelmet. Legjobb volt, ha egyáltalán nem mutatott semmilyen érzelmet.

Soha nem tudta teljesen kikapcsolni a régi védelmi mechanizmusait, de most örült neki. Ahhoz, hogy átvészelje a következő négy napot, áthatolhatatlan páncélra van szüksége a szíve körül.

Amikor Livia visszasüppedt a bőrülésbe, Massimo már ismét a laptopján dolgozott. Ezúttal azonban felemelte a fejét, és ránézett.

– Kértem magunknak kávét. Ennél valamit?

– Már ettem, mielőtt felszálltam – felelte az asszony, elhallgatva, hogy az étel csak egy fél szelet pirítós volt. A gyomra túlságosan görcsös volt ahhoz, hogy bármit is egyen.

Feszült légkör uralkodott közöttük. De mivel hosszú repülőút állt előttük, Livia nem akarta kínos csendben tölteni az utat.

– Mit csináltál az elmúlt hetekben?

A férfi elhúzta a száját, és visszafordult a laptopjához.

– Sok a dolgom – válaszolta szűkszavúan.

Livia a tenyerébe vájta a körmeit. Hogy utálta ezt a szót! Ez volt a mentség arra, hogy a férje soha nem volt mellette.

– Túl elfoglalt vagy ahhoz, hogy öt percre abbahagyd a munkát, és beszélgessünk?

– Ki kell elemeznem ezeket az adatokat, és továbbítanom az eredményt.

Két évvel ezelőtt a férfi elmagyarázta volna neki, mit csinál, mert Liviát lenyűgözte a férfi tehetsége. Massimo az informatikai tanulmányai alatt, a szüneteket kihasználva kifejlesztett egy webes platformot, amely világhódító útjára indult. A diploma megszerzése után kétszázmillió dollárért adta el. Ezzel a pénzzel Amerikába ment, ahol megalapította a Briatore Technologies nevű céget, miközben folytatta doktori tanulmányait. Vállalkozása, amelynek továbbra is egyedüli tulajdonosa volt, már több mint ezer embert foglalkoztatott világszerte, akik környezetbarát megoldásokat és alternatívákat kerestek a fosszilis tüzelők használata által okozott számos problémára. Küldetésének érezte, hogy az ötleteivel megmentse az egész bolygót. Véletlen egybeesés, hogy közben egy vagyont keresett.

Eleinte úgy tűnt, ugyanúgy imádja Liviát, mint a lány őt. De miután a vágy első rohama elmúlt, Massimo visszatért a saját világába. Valahányszor Livia megpróbálta rávenni, hogy megnyíljon előtte, a férfi csak még jobban bezárkózott.

A kettejük közötti csend, amelyet csak Massimo billentyűzetének kopogása szakított meg, egyre nyomasztóbbá vált.

Ismerős barázda jelent meg a férfi két szemöldöke között. Livia más, apró változásokat is észrevett rajta. Az első ősz hajszálak a halántékán, ahol korábban csak sűrű, fekete haj volt. Sötét karikák a szeme alatt, mintha alig aludna.

Livia lenyelte a torkában lévő gombócot. Massimo harminchat éves volt – elég idős ahhoz, hogy már ne a külsejével törődjön elsősorban.

Massimo, anélkül hogy odanézett volna, a laptop melletti feketekávéért nyúlt, és nagyot kortyolt belőle. Figyelme teljesen a képernyőre összpontosult. Aztán ismét gépelni kezdett.

Livia hirtelen nem bírta tovább. Felugrott, három lépéssel mellette termett, és lecsapta a laptop tetejét.

Massimo összeszorította a fogát, és védelmezően rátette a kezét a laptopjára, nehogy Livia megragadja és földhöz vágja.

– Ez meg mire volt jó?

Ahogy a felesége dühösen fölé tornyosult, el kellett ismernie, hogy elbűvölő látványt nyújt.

– Egy órája vagyunk a levegőben, és alig tíz szót váltottál velem.

– Huszonötöt – javította ki Massimo. – Huszonöt szót mondtam.

– Gorombán és érzéketlenül viselkedsz. Hogyan győzzük meg a nagyapádat és a családod többi tagját, hogy még mindig együtt vagyunk, ha egy pillantásra sem méltatsz, és nem beszélsz velem?

– Nem vagyok udvariatlan. Ez most fontos időszak a számomra. Hétfőn összeállítjuk a prototípusokat…

– Nem érdekel! – szakította félbe Livia. – Bármin is dolgozol, nem érdekel. Azért jöttem, hogy szívességet tegyek neked, a nagyapád érdekében. A legkevesebb, amit megtehetsz, hogy tisztelettel bánsz velem.

– Ha tiszteletlen lettem volna, bocsánatot kérek – felelte a férfi mereven, bár legszívesebben visszaszólt volna neki.

Livia hagyta el őt, nem pedig fordítva. Kinevette, amikor ő azt javasolta, hogy legyen gyerekük. Hogyan várhatja el, hogy kedvesen viselkedjen vele?

A pokolba is, azt sem tudta, hogyan viselkedjen most a közelében! Livia mindig is képes volt olyan érzéseket kiváltani belőle, amelyeknek valójában nem volt helyük az ő világában – olyan érzéseket, amelyek sokkal mélyebbek voltak, mint a puszta vágy vagy a barátság. Túl sok helyet követelt magának az életében, és ezzel elterelte a figyelmét.

– Nem akarok bocsánatkérést. Úgysem gondolod komolyan, szóval teljesen értelmetlen.

Gyakran hangoztatta ezt a vádat. Ezután általában elszabadultak az indulatok. Massimo nem szerette az értelmetlen konfrontációt, mert úgy gondolta, hogy csak energiapocsékolás. Általában elsétált, amikor a felesége nem volt hajlandó meghallgatni az észérveit.

Sajnos most nincs hová menekülnie.

Büszke volt arra, hogy képes uralkodni magán, és megőrzi a hidegvérét, amikor körülötte mindenki elveszíti a türelmét. Nagyon lassan, az orrán keresztül lélegzett, és Livia dühös arcára nézett.

– Amin dolgozom, az nagyon fontos. Végezni fogok vele, mielőtt leszállunk Los Angelesben. Utána beszélgethetünk, amíg le nem szállunk a Fidzsi-szigeteken, ha ezt akarod.

Livia keserűen felnevetett, leült a vele szemben lévő ülésre, és hidegen rávillantotta a tekintetét.

– Jó. Köszönöm szépen, ez igazán kedves tőled.

Még egy szűk, régi farmerben és fekete garbóban is vonzó és nőies látványt nyújtott. Amikor Massimo először szeretkezett vele, azt hitte, a mennyországba került. A lány még szűz volt, ami meglepte és felvillanyozta.

A szex soha nem tartozott az alapvető szükségletei közé. Ahogy sovány tinédzserből jóképű férfivá cseperedett, elárasztották a nők ajánlatai, és ez a diploma megszerzése után csak fokozódott, mivel nagyon meggazdagodott. Ha megfelelő hangulatban volt, elfogadta az ajánlatot, de a szex csak kellemes szórakozást jelentett számára. Livia volt az első nő, akivel igazi intimitást élt át. Miután összejöttek, kezdetben képtelenek voltak levenni a kezüket egymásról. Massimót életében először vágy és szenvedély emésztette.

Talán Liviának szeretője van? A gondolatra heves szúrás hasított a szívébe. Egy pillanatra le kellett hunynia a szemét, és lassú lélegzetvételekkel elűzni a fájdalmat.

Ha ez így van, akkor sem az ő dolga. Irreális lenne elvárnia, hogy a nő a különélésük alatt önmegtartóztatásban éljen. Ha nem élne a nagyapja, már rég elváltak volna.

– Mikor látogattad meg utoljára Jimmyt? – kérdezte hirtelen Livia, és ezzel gyakorlatilag ellehetetlenítette a próbálkozásait, hogy a képernyőre koncentráljon.

– Miért kérdezed?

– Mert az indulása előtti napon panaszkodott, hogy nem jelentkeztél. Emiatt küldtem is Lindynek egy e-mailt.

Lindy Massimo személyi asszisztense volt, az egyetlen ember a világon, aki tudta, hogy a házasságuk csak papíron létezik. A családjuk még abban a tudatban volt, hogy ők ketten boldog párt alkotnak.

Amikor összeházasodtak, Livia azt remélte, hogy Massimo majd a családjával is többet foglalkozik, de nem így alakult. A két együtt töltött év alatt az egyik karácsonyt a férfi családjával, a másikat pedig az övével töltötték. Ez volt minden. Livia számtalanszor repült egyedül Los Angelesből Olaszországba, hogy meglátogassa legkisebb testvérét és Massimo családját, akiket tényleg a szívébe zárt.

A családjaik annyira megszokták, hogy egyedül érkezik, hogy Massimo távolléte egyáltalán nem tűnt fel nekik. Csak Massimo húga, Madeline érezte, hogy valami nincs rendben. De mivel az újszülött gyermekéről kellett gondoskodnia, nem foglalkozott velük annyit, mint máskor. Madeline gyermekének látványa felerősítette Liviában a fájdalmat, amely már régóta ott fészkelt a szívében.

Senki sem tudta, hogy végleg visszatért Olaszországba. Amikor Massimóról kérdezték – aki egyébként is ritkán vette fel vele a kapcsolatot –, azt mondta, hogy a férje nyakig ül a munkában. És ez nem is volt hazugság. Massimo mindig dolgozott. Livia régen kilenc hónapig élt ápolóként a nagyapja házában, és ez idő alatt Massimo egyszer sem látogatta meg a rokonát. A család elfogadta, hogy túl elfoglalt ahhoz, hogy rendszeresen hazajöjjön, de a házasságuk alatt Livia levonta a saját következtetéseit. Nem azért nem töltött több időt a családjával, mert túlságosan zsúfolt volt a napirendje. Egyszerűen nem akart.

– Lindy említette – ismerte el a férfi mereven.

– És mit tettél?

– Felhívtam őt a jachton. Jó hangulatban volt. – Massimo tekintete visszavándorolt a laptopra.

– Pedig nincs jól.

Majd megszakadt a szíve, amikor látta, hogy Jimmy mennyire törékennyé vált. Az idős ember, aki olyan ádáz harcot vívott a betegséggel, amikor először diagnosztizálták nála a rákot, egyre gyengült. Még a Fidzsi-szigetekre való repülés is meghaladta volna az erejét. Ezért úgy döntöttek, hajóval tud a legkényelmesebben eljutni a világ másik felére. Jimmy a kilencvenedik születésnapját a családjával akarta megünnepelni, és azon a szigeten szeretett volna lenni, ahol a gyermekkorát töltötte.

– Tudom.

– Legalább vele leszel a hétvégén? – Felesleges lett volna hozzátennie, hogy az együtt töltött idő Jimmy leghőbb vágya.

Massimo úgy gondolta, hogy a pénze elég ajándék. Miután meggazdagodott, új házakat és autókat vett a családjának. Ahogy nőtt a vagyona, úgy nőtt a nagylelkűsége is. Ő fizette a drága kezelést, miután Jimmynél rákot diagnosztizáltak, és fedezte a későbbi orvosi ellátás összes költségét. Aztán megvette a szigetet, ahol a nagyapja született. Egy vagyont fektetett egy olyan szállodakomplexum építésébe, ahol az egész család együtt lehetett. Massimo finanszírozta a hatalmas jachtot is, amellyel a család a szigetre hajózott.

De minden nagylelkűsége ellenére vaknak bizonyult azzal a ténnyel szemben, hogy a családja sokkal jobban szerette volna, ha velük van, mint ha ajándékokat ad nekik. Úgy tűnt, azt sem vette észre, hogy nagyapja ideje lassan lejár.

– Igen.

– Kikapcsolod a laptopodat és a mobiltelefonodat is?

– Tudod, hogy azt nem tehetem.

– Tudom.

Massimónak összeszűkült a szeme.

– Erről majd később beszélünk.

Livia gúnyosan felnevetett.

– Később… Nálad mindig minden később lesz, ugye?

A férfi a mellette lévő ülés háttámlájára csapott.

– Nálad meg mindig mindennek most azonnal kell megtörténnie. Mondtam, hogy beszélhetünk, ha végeztem a munkával, de szokás szerint nem hallgatsz rám. Ez fontos, és nagy figyelmet igényel. Ha nem tudsz türelmesen várni, amíg befejezem a munkát, akkor azt javaslom, menj a hálószobába, és pihentesd a szádat.

Massimo még akkor sem érzett bűntudatot a kirohanása miatt, amikor látta, hogy Livia elsápad. És ahogy azt előre tudta, a nő nem hagyta, hogy az övé legyen az utolsó szó. Anélkül hogy levette volna a szemét a férfiról, lassan felállt.

– Ha valakinek gondot okoz a hallgatás, az te vagy. Ha valami nem a te értékes munkádról szól, akkor érdektelen a számodra. Négy hónapja láttál utoljára, és még csak meg sem kérdezed, hogy vagyok. Ha bármi kétségem lett volna afelől, hogy a legjobb dolog, amit tehettem, hogy elhagytalak, egy óra a társaságodban elég volt, hogy eloszlassa a kétségeimet. Sosem törődtél velem. Soha nem törődtél más emberekkel.

Azzal Livia otthagyta – de nem a hálószobába ment, hanem vissza az eredeti helyére. Mozdulataiban volt valami méltóság, ami a keserű szavai ellenére is megérintette Massimót. Livia a keménység és a sebezhetőség különös keverékét mutatta. Keménysége azt jelentette, hogy nem kerülte el a vitákat. De a sebezhetősége miatt könnyű volt őt megbántani. A férfinak soha nem jutottak eszébe a megfelelő szavak, hogy begyógyítsa a sebeket, amelyeket akaratlanul okozott neki. És egy bizonyos ponton abba is hagyta a próbálkozást.

A válaszfalat felhajtották, és Livia eltűnt a szeme elől.

Massimo megkönnyebbülten felsóhajtott, és megdörzsölte a szemét. Huszonnégy órája nem aludt. Kimerült volt.

Megnyomta a csengőgombot, és rendelt egy kávét a stewardesstől. A koffein és a cukor ébren tartja, amíg befejezi az elemzést. Talán utána alhat egy kicsit.

A képernyőn megjelenő adatok hirtelen elmosódtak a szeme előtt. Olyan nehéznek érezte a fejét! Úgy tűnt, hatalmas súly nyomja a vállát. Sürgős munkája ellenére a gondolatai visszakanyarodtak a házasságuk első napjaira. Akkor még azt hitte, hogy semmi sem állhat közéjük.

Livia megpróbált a filmre koncentrálni, de egyszerűen nem tudta követni a történetet. Hiába tekerte maximálisra a fejhallgató hangerejét, hogy elnyomja Massimo gépelését, csak rá tudott gondolni.

A szeme sarkából mozgást vett észre. Levette a fejhallgatót, és kiegyenesedett, amikor a stewardess odalépett hozzá, és megkérdezte, nincs-e szüksége valamire.

– Egy takaró jólesne, köszönöm – válaszolta. Massimo repülőgépének légkondicionálója mindig olyan hidegre volt állítva, hogy majd megfagyott.

Amikor megkapta a takarót, észrevette, milyen csend van a kabinban. Leengedte a válaszfalat, és Massimóra nézett.

A férfi elaludt. Livia gondolkodás nélkül felállt, és odament hozzá.

Hosszú ideig alig mert levegőt venni. Annak a férfinak a vonásait tanulmányozta, akit egykor annyira szeretett. Fidzsi-szigeteki származása jobban megmutatkozott rajta, mint a húgán. Olajszínű bőre és ébenfekete, sűrű haja volt. Szerette, amikor a férfi kissé megnövesztette. Hány boldog órát töltöttek a kanapén beszélgetve, miközben ő az ölében tartotta a fejét, és a haját simogatta! Élvezettel hallgatta Massimo csodálatos, mély hangját, és újra meg újra végigsimított a haján.

Összeszorult a torka, miközben óvatosan ráterítette a takaróját Massimóra. Majdnem megnyomta a gombot, amellyel hátradönthette volna az ülést, de félt, hogy a mozdulat felébreszti a férfit. Megint észrevette a sötét karikákat a szeme alatt. Vajon mikor aludt utoljára? És mikor evett rendesen?

Legszívesebben kinyújtotta volna a kezét, hogy megérintse az arcát. Aztán végigsimított volna a haján…

Csak az utolsó pillanatban tért észhez. A keze már csak centiméterekre volt Massimo arcától, amikor rájött, mit akart tenni.

A szíve hevesen vert, és a légzése szaggatott volt. Sietve megfordult. Hirtelen félt közel kerülni a férfihoz.

Massimo hirtelen kinyitotta a szemét. Zavartan pislogott. A laptopja még mindig nyitva volt, de már a képernyővédő látszott rajta.

Elaludt volna?

Kinyújtóztatta a lábát, és hirtelen fázni kezdett. Megdöbbenve nézett le a rajta lévő takaróra. Hogy került ide?

Liviára pillantott. Az ülését hátradöntötte, fejhallgatót viselt, és filmet nézett. A takaróját egészen az álláig húzta.

– Te takartál be?

Livia odafordult felé, és levette a fejhallgatóját.

– Mondtál valamit?

Mielőtt Massimo válaszolhatott volna, egy stewardess lépett oda hozzájuk.

– Körülbelül tíz perc múlva leszállunk.

Amint ismét kettesben maradtak, Massimo Liviához fordult.

– Mennyi ideig aludtam?

A nő megvonta a vállát.

Massimo halkan káromkodott egyet. Az elemzést még nem fejezte be. A fenébe, pedig megígérte a projektvezetőnek, hogy elküldi, mielőtt az reggel beér az irodájába.

Livia takargatta be. Teljesen biztos volt benne. Elég jól ismerte őt ahhoz, hogy tudja, a közömbössége csak látszat.

A szunyókálás után jobban tudott volna koncentrálni, de mivel közeledett a leszállás ideje, összecsukta a laptopot. Alig várta, hogy Los Angelesbe érjenek.

Amint földet értek, felkapta a laptopját, és felugrott. De amint megtette volna az első lépést a folyosón, Liviával találta magát szemben. Ő is a táskáját szorongatta, mintha menekülni akarna. A férfi félreállt, hogy elengedje, de mindketten ugyanabba az irányba tértek ki egymás elől.

A tekintetük találkozott. Csak egy rövid pillanat volt, amíg egymásra néztek, de ez is elég volt ahhoz, hogy Livia felfedezze a férfi szemében a fájdalmat, amelyet általában olyan mesterien rejtett el előle.

Képtelen volt bármit is mondani, csak állt ott. Végül pislogott, és lehajtotta a fejét.

– Bocsánat – motyogta, és elsuhant a férfi mellett.

Massimo lenyelte a torkában lévő gombócot, és a másik kijáraton át elhagyta a gépet.

2. FEJEZET

Két órával a Los Angeles-i tankolás után felszállási engedélyt kaptak a Fidzsi-szigetekre vezető útjuk második szakaszára.

Livia még Massimo előtt visszatért a repülőgépre. Gyanította, hogy a férfi a repülőtér egyik privát várótermébe ment dolgozni. Ő viszont rövid sétát tett mobiltelefonjával a kezében. Megpróbálta felhívni Gianlucát, a legfiatalabb testvérét. De nem érte el, és az öccse sem hívta vissza.

Utálta Los Angelest. Utálta Kaliforniát. Utált itt élni annak idején. Bár a helyet „arany államnak” nevezik, az ő életéből hiányzott a napsütés.

Kezdetben nagyon élvezte az újdonság varázsát. Nápolyhoz és Rómához képest minden olyan hatalmasnak tűnt. Az égbolt szélesebbnek, a nap ragyogóbbnak. De aztán jött a magány. Nem voltak itt barátai, és esélye sem volt rá, hogy újakat szerezzen. Massimóval ellentétben, aki folyékonyan beszélt angolul, az ő nyelvtudása szerény volt. A ház, amelyben laktak, negyven kilométerre állt a városközponttól. Massimo kifejezetten visszahúzódó ember volt, szándékosan választott magának olyan otthont, amely távol van a kíváncsi szemektől. Itt nem voltak szomszédaik. A szobalányok pedig csak angolul vagy spanyolul beszéltek.

Livia szinte belebetegedett a honvágyba. Massimo azonban ezt nem értette, meg sem próbálta megérteni.

Furcsa volt egy nap leforgása alatt másodszor látni a naplementét. Az út első szakaszában aludnia kellett volna, de az alvás volt az utolsó dolog, ami eszébe jutott – és az utolsó dolog, amire képes lett volna. A nap, amely most Los Angeles fölött lebukik, hamarosan Rómában kel fel.

Livia ásított, és Massimo ülésére nézett. A válaszfal újra ott volt közöttük, hallotta a férfi ujjainak kopogását a billentyűzeten. Ennyit a beszélgetésről…

A stewardess hozott egy takarót és egy párnát. Miközben a székét ággyá alakították, Livia pizsamába bújt a fürdőszobában, letörölte a sminkjét, és megmosta a fogát.

A fedélzeti hálószobára gondolt, meg a benne lévő kényelmes franciaágyra. A gyomra összeugrott, ahogy eszébe jutott az a sok csodálatos óra, amelyet ott töltöttek. Massimo nem hibáztatta volna, ha ott alszik, de Livia egyszerűen nem tudta rávenni magát. Nem akart abban az ágyban aludni, amelyben egykor szenvedélyesen szeretkeztek, és reggel arra ébredni, hogy a mellette lévő fekhelyet nem használták.

Massimo is felállt, és épp nyújtózkodott, amikor Livia visszatért, kezében a piperetáskájával. Ugyanaz a táska volt, amelyet a házasságuk idején használt. A látvány megérintett valamit Massimo lelkében.

Smink nélkül, egyszerű krémszínű pizsamájában Livia fiatalabbnak és sebezhetőbbnek tűnt. A férfi ismét érezte a szúrást a szívében.

– Megyek, iszom egy pohárkával. Te is kérsz?

Livia kimerültnek tűnt. Az ülését ággyá alakították, de ez nem olyan, mintha igazi ágyban aludna.

– Miért nem alszol a hálószobai ágyban?

Livia alig észrevehetően összerezzent.

– Jó lesz így, köszönöm. Használd te, elvégre csak pár órát aludtál.

Amióta Livia elhagyta, csak egyszer járt a fedélzeti hálószobában. A közös ágyban aludni… már a gondolatától is elöntötte a fájdalom.

Elvett egy üveg bourbont és két poharat a bárpultról. A stewardess hozott neki egy jégkockákkal teli vödröt. Massimo elvette tőle, és kérdőn nézett Liviára.

Ő egy pillanatig habozott, aztán bólintott.

Miután a stewardess letompította a fényeket, és elhagyta a kabint, Massimo mindkét pohárba whiskey-t töltött, és az egyiket Liviának adta. Ő elfogadta, de kínosan kerülte a szemkontaktust és az érintést.

Massimo érezte rajta a fogkrém mentolos illatát, a hidratáló krém illatát. Mindez egy csodálatos felhővé állt össze, amely mindig jobban megrészegítette, mint a felesége parfümje. Hiszen a parfümöt, amit napközben magára fújt, bárki élvezhette, aki közel került hozzá. De az éjszakai illata csakis az övé volt.

Vajon más férfiak voltak-e olyan szerencsések, hogy belélegezhették ezt az illatot?

Livia leült a fotelágya szélére, és ivott egy kis kortyot a bourbonből. A hálóruhája szinte az egész testét eltakarta. Ennek ellenére a látvány majdnem elvette a férfi eszét. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy a szemébe nézzen.

Pillanatnyi csend után Livia megkérdezte:

– Ugye aludni fogsz?

Massimo megvonta a vállát, és ivott egy nagy kortyot az italból.

– Ha sikerül… – Felemelte a poharát. – Ez talán segíteni fog.

– Mikor érünk a Fidzsi-szigetekhez?

A férfi az órájára pillantott.

– Kilenc óra múlva landolunk Nadin.

– Onnan még tovább kell repülnünk, ugye? – Livia tudta a választ, de a félhomály mintha még jobban összezsugorította volna az amúgy sem túl tágas kabint, veszélyesen meghitt hangulatot teremtve.

– Béreltem egy Cessnát, hogy elrepítsen minket Seibua szigetére – mondta Massimo.

– Sikerült megváltoztatnod a nevét? – Már nem emlékezett a sziget eredeti nevére, ahol Massimo nagyapja született és nevelkedett.

– A papírmunka még hátravan, de biztos forrásból tudom, hogy a névváltoztatást engedélyezni fogják. – Massimo kiürítette a poharát, és töltött magának egy újabb adagot. Kérdőn felemelte az üveget, de Livia megrázta a fejét. Ahhoz, hogy átvészelje ezt a hétvégét, szüksége volt némi távolságtartásra és a józan eszére.

– Nem akarsz venni egy Cessnát, amely mindig a reptéren várakozik?

A férfi elhúzta a száját. Pontosan a fölötte lévő lámpa fényében állt.

– Az, hogy veszek-e repülőgépet ott is, attól függ, milyen gyakran látogat el a család a szigetre.

Az újonnan épült üdülőhelyet mindenkor a család rendelkezésére bocsátotta, természetesen ingyenesen.

– Ahogy a húgodat ismerem, gyakran ott lesz. – Az viszont kétséges volt, hogy Massimo újra ellátogat-e a szigetre. Az ő elképzelése a szabadságról az volt, hogy esetleg kivesz egy vasárnapot.

Livia futó mosolyt látott a férfi száján, amely azonnal eltűnt a pohár mögött.

– Mikor érkezett meg a családod?

– Három nappal ezelőtt.

– Jártál már a szigeten?

– Eddig még nem volt rá időm.

Livia az ajkába harapott, hogy ne mondja ki hangosan: Massimónak soha semmire nincs ideje, csak arra, ami a munkájával kapcsolatos. Csillagászati összeget fizetett egy szigetért, de az igazi munkát az ügyvédei és a könyvelői végezték. Egy vagyont költött arra, hogy fényűző birtokot építtessen a családja számára, de miután felbérelte a kivitelezőt, és átutalta a pénzt, nem sok köze volt az építkezéshez. Livia látta a kezdeti terveket, mielőtt elhagyta Massimót, de kételkedett benne, hogy a férfi többször megnézte volna, mint ő.

Mindenesetre neki ehhez már semmi köze. Ha a férfi ki akarja zárni a családját az életéből, az ő döntése. Már nem éretlen kamasz – mint Livia öccse, Gianluca, aki hét hónappal az apjuk halála után jött a világra.

De még mindig van remény az öccse számára. A többi testvérével ellentétben Gianluca még nem merült el az alvilágban. A kérdés csak az, hogy lesz-e bátorsága elfogadni a felé nyújtott kezet, és olyan életet élni, amelynek nincs köze az erőszakhoz és a kábítószerekhez.

Pasquale számára, aki – halott apjához hasonlóan – magasra emelkedett a maffiózó Don Fortunato világában, nem volt segítség. És Denise számára is késő volt. Ő Pasquale egyik ambiciózus barátjához ment feleségül, és második gyermekével volt terhes. A testvérei és az édesanyja is tudta, hogy Livia ajtaja mindig nyitva áll előttük, de ő már csak Gianlucában reménykedett. Az öccse nemrég ünnepelte a tizennyolcadik születésnapját. Ha Don Fortunato úgy dönt, a fiú érdemes arra, hogy csatlakozzon a testőrségéhez, akkor hamarosan le fog csapni rá.

Massimo viszont úgy döntött, hátat fordít Olaszországnak és a családjának, amikor körülbelül annyi idős volt, mint Gianluca. Hetven évvel korábban a nagyapja is elhagyta szülőföldjét. A különbség annyi volt, hogy a nagyapja élete szerelmét követte annak idején Angliába. Amikor a lányuk, Sera egy olaszhoz ment feleségül, Jimmy és Elisabeth ismét elköltözött – ezúttal Olaszországba, hogy a lányuk közelében lehessenek. Számukra mindig a család volt az első. Csak Massimónak nem számított. Ő nem látott semmi rosszat abban, ahogyan az életét élte, távolságot tartva azoktól az emberektől, akik szerették. Liviának el kellett fogadnia ezt, hisz semmit sem tehetett ellene. Megpróbálta, de amikor rájött, hogy a távolságtartás már rá is vonatkozik, nem volt más választása, mint hogy elhagyja a férjét.