Jonathan Haskel – Stian Westlake

A jövő újraindítása

Hogyan adjunk lendületet az immateriális gazdaságnak?

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Jonathan Haskel – Stian Westlake:
Restarting the Future. How to Fix the Intangible Economy
© 2022 by Princeton University Press

Magyar kiadás:
Jonathan Haskel – Stian Westlake:
A jövő újraindítása. Hogyan adjunk lendületet az immateriális gazdaságnak?

© Máté Katalin, 2023
© MCC Press Kft., 2023

Fordította: Máté Katalin
Lektorálta: Katona Márton Tamás

A borító Adobe Stock fotó felhasználásával készült.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve bármilyen internetes közlést, fénymásolást vagy az információrögzítés bármely formáját.

ISBN 978-615-6351-93-7 (print)
ISBN 978-963-644-005-3 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás

Szerkesztő: Szabó Olimpia
Korrektúra: Grim Jolán
Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Impresszum

Tartalom

Előszó és köszönetnyilvánítás

Bevezetés – Hogyan adjunk lendületet a századnak?

A holnap elhalasztása: Selden sárgaréz plakettje és Lorenzetti freskója

A nagy gazdasági csalódás és tünetei

A nagy gazdasági csalódás magyarázata: a magatartás, a körülmények és az átalakult gazdaság háromszöge

Egy befejezetlen forradalom

Az intézményi adósságunk törlesztése

I. RÉSZ – Mi romlott el, és miért?

1. A nagy gazdasági csalódás

A nagy gazdasági csalódás öt tünete

Az aranykor és a nagy szakadék: két történet a nagy gazdasági csalódásról

A hagyományos magyarázatok: néhány kétség

Egy eltérő magyarázat: az immateriális javak

Az immateriális beruházások hosszú távú növekedése – és a közelmúltbeli lassulás

Összefoglalás

2. A gazdasági válság immateriális válság

Az immateriális gazdaság jellemzői

Az immateriális javak és a jelenlegi állapotunk

Összefoglalás

3. Az immateriális javak válsága Az intézményi kudarc

Az intézmények és a gazdasági növekedés

Mire valók az intézmények?

A csere feltételei vagy szakaszai

Hogyan támogatják az intézmények a csere négy vonatkozását?

Ami egyszer bevált, nem biztos, hogy ismét működni fog. Az intézmények és a technológiai változás

Az intézmények tulajdonságai

Az immateriális gazdaság intézményi követelményei

Miért a lassulás?

Összefoglalás

II. RÉSZ – A megváltozott gazdaságunk helyreállítása

4. Az állami befektetés és a szellemi tulajdon megreformálása „A tudomány és a hasznos művészetek fejlődése”

A kormányok és a tovagyűrűző hatások

Egy jobb rendszer kialakítása

Összefoglalás

5. A pénzügyi architektúra. Pénzügy- és monetáris szakpolitika egy immateriális javakban bővelkedő gazdaságban

Adósságfinanszírozás: a fedezetek fojtogató dominanciája

Tőkefinanszírozás: számvitel, értékbefektetés és diverzifikáció

A részvényesi érték kezelésea tovagyűrűző hatások és a szinergiák korában

Monetáris politikai döntéshozatal

A nem megfelelő pénzügyi intézmények következményei és reformjavaslatok

Összefoglalás

6. Hogyan működhetnek jobban a városok?

Az immateriális javak és a városok felemelkedése

Technokraták kontra politikusok

Jobb intézmények okosabb politikával

A lemaradó helyek

Szüntessük meg gyorsabban a távolságot

Összefoglalás

7. A diszfunkcionális verseny csökkentése

Az általánosan elfogadott vélemény a hanyatló versenyről

Az immateriális javak hatása a vállalatok közötti versenyre

Az immateriális javak miatt felvetődő új versenyjogi aggályok

A verseny intézményei az immateriális gazdaságban

Az immateriális javak és a hatalmi harc

Összefoglalás

Következtetés – Hogyan adjunk új lendületet a jövőnek?

Egy keretrendszer: az átváltások és az intézményi felépítés

A centralizációs átváltás javítása

A politikai rendezés

Kultúra, bizalom és kognitív terhelés

Összefoglalás

Irodalom

Ábrák és táblázatok jegyzéke

Név- és tárgymutató

Előszó és köszönetnyilvánítás

E könyv ötlete azokból a gondolatébresztő beszélgetésekből ered, amelyeket a Capitalism without Capital: The Rise of the Intangible Economy (Kapitalizmus tőke nélkül: Az immateriális gazdaság felemelkedése) című könyv megjelenése után folytattunk 2017-ben. Nagyon hálásak vagyunk az értő és nagylelkű hozzászólásokért, amelyeket Martin Brasselltől, Stephen Cecchettitől, Tyler Cowentől, Diane Coyle-tól, Chris Dillow-tól, Daniel Finkelsteintől, Martin Flemingtől, Rana Foroohartól, Bill Gatestől, John Harristől, Constance Huntertől, Richard Jonestól, John Kaytől, William Kerrtől, Saul Kleintől, Arnold Klingtől, Baruch Levtől, Yuval Levintől, Ehsan Masoodtól, George Molloantól, Ataman Ozyilidirimtől, Robert Pestontól, Reihan Salamtól, Michael Saunderstől, Dan Sicheltől, David Smithtől, Tom Sutcliffe-től, Bart Van Arktól, Callum Williamstől, Martin Wolftól és sokan másoktól kaptunk.

Köszönjük munkatársainknak a folyamatos inspirációt: Sam Bowmannek, Carol Corradónak, Janice Eberlynek, Harald Edquistnek, Peter Goodridge-nek, Massimilliano Iomminek, Cecilia Jona-Lasiniónak, Paul Mizennek, Gavin Wallisnek és Giles Wilkesnek. Hálásak vagyunk nagylelkű támogatóinknak: az Ericssonnak, a UK Economic & Social Research Councilnak (ESRC, Egyesült Királyság Gazdasági és Társadalmi Kutatási Tanácsa), a McKinsey & Companynak; az Innovációs és Diffúziós Programnak, ES/V009478/1, a Produktivitási Intézetnek, ES/V002740/1, valamint munkaadóinknak, a Bank of Englandnek, a Department of Business, Energy and Industrial Strategynek (Üzleti, Energiai és Ipari Stratégiai Osztály), az Imperial College-nek és a Royal Statistical Societynek (Királyi Statisztikai Társaság), amelyek támogatták erőfeszítéseinket, és számtalan gyakorlati megjegyzést fűztek a könyvben tárgyalt kérdésekhez. A könyvben megjelenő nézetek tőlünk származnak, nem tőlük.

Ez a könyv nem jöhetett volna létre számos ember segítsége és hozzájárulása nélkül, többek között: Brian Anderson, Azeem Azhar, Alina Barnett, Sandra Bernick, Matt Clifford, Simon Cox, Dan Davies, Ned Donovan, Alex Edmans, David Edmonds, John Fingleton, Tom Forth, Marco Garofalo, Sam Gyimah, Anton Howes, Jonny Kitson, Mark Koyama, Alice Lassman, Jamie Lenney, Paul Lewis, John Myers, Ramana Nanda, Martin O’Neill, Sophie Piton, Petra Sarapatkova, Ben Southwood, Marilyne Tolle, Rachel Wolf, Ben Yeoh és a Princeton University Press csapata (különösen Josh Drake és Hannah Paul). Külön köszönet Sue Haskelnek és Steve Rigolosinak, akik a teljes kéziratot elolvasták.

Mint mindig, most is köszönjük Kirstennek, Sue-nak és családunknak a végtelen szeretetüket és támogatásukat. Örömmel és szeretettel ajánljuk ezt a könyvet szüleinknek: Stian Maritnak és Robertnek, Jonathan Carole-nak és Simonnak.

Bevezetés
Hogyan adjunk lendületet a századnak?

A 20. század optimista hangulatban ért véget. Azt reméltük, hogy az új technológiák és az üzleti élet új módszerei hamarosan nagy előrelépést hoznak a jólét és az emberi fejlődés terén. A valóság azonban egészen másként alakult. Az elmúlt húsz év során csalódást okozott a fejlett gazdaságok teljesítménye. Ez a könyv új magyarázatot ad arra, hogy mi romlott el, és javaslatot tesz, hogyan lehet orvosolni a problémákat és olyan gazdaságot teremteni, amely nemcsak gyorsabban növekszik, hanem igazságosabb és fenntarthatóbb is.

A holnap elhalasztása:
Selden sárgaréz plakettje és Lorenzetti freskója

Néha csak egy hajszálon múlik, hogyan alakul a jövő, utólag mégis úgy tűnik, szükségszerű volt. És előfordul, hogy egy kívánatosnak és valószínűnek tűnő jövő egyáltalán nem következik be. Hogy jobban megértsük, vizsgáljunk két régi tárgyat: egy rézplakettet, amely a gépjárművek történetéhez kapcsolódik, és egy hétszáz éves festményt.

A gépjármű talán minden más technológiánál jobban meghatározta a 20. századot. Jó vagy rossz irányba, de befolyásolta az életmódunkat, a gazdaságunkat, a városainkat és az éghajlatunkat. Már a század legelején is a jövő jelképének tekintették. Ha azonban megnézzük az 1900 körül készült amerikai veterán autókat, láthatjuk, hogy sokuknak van egy szokatlan tartozéka: egy sárgaréz tábla, amelyen az áll, hogy az autó egy George Selden nevű férfi tervei alapján készült. Megvan az oka annak, ha még nem hallottunk Seldenről az autóipar úttörői, Karl Benz vagy Henry Ford mellett. Selden nem mérnök, hanem szabadalmi ügyvéd volt, és akkoriban egyetlen autót sem gyártott. 1879-ben azonban benyújtott egy szabadalmat, amely szerinte minden benzinmotoros autóra vonatkozott (549 160 amerikai szabvány).
1
A szabadalomból a lehető legtöbbet hozta ki: kellő időben kartellt alakított számos más vállalkozással karöltve, hogy minden eladott autó után jogdíjat követeljenek. Ő volt az előfutára a szabadalmi „trolloknak”, amelyek ma homályos szabadalmakat szereznek meg, és a technológiai vállalatok megzsarolására használják őket. Úgy tűnt, hogy a dinamikus iparág egy kapzsi közösség áldozatává válhat. Néhány évvel később Henry Ford megtámadta a szabadalmat, és végül nyolc évig tartó pereskedés után győzött, a többi pedig már történelem. De a helyzet másképp is alakulhatott volna, és akkor más irányban halad tovább az amerikai autóipar, és az egész autóipar története máshogy alakul. A sárgaréz emléktábla arra emlékeztet, hogy a gépjármű fejlődése valójában nem volt biztosra vehető.

A szabadalmi háborúk nem korlátozódtak az autóiparra. Alig néhány évvel később az amerikai légi közlekedési szektort is elérte egy hasonló szabadalmi háború, és majdnem más útra terelte. Hollywood részben azért is a film szinonimája, mert a korai filmesek oda mentek, hogy elkerüljék Thomas Edison Motion Picture Patents Companyjának (Mozgókép Szabadalmi Vállalat) jogi korlátozásait. Ezek a szabadalmi háborúk jól példázzák azt a tágabb történelmi tanulságot, hogy számos új technológia fejlődése és gazdasági hatása a jó szerencse kérdése volt a szabályok, a törvények és az intézmények terén.

Selden sárgaréz táblái a rossz szabályok előli szerencsés gazdasági megmenekülésre emlékeztetnek, vagyis a rossz szabályok majdnem visszatartottak egy jelentős technológiát a fejlődése kezdeti szakaszában. De néha a társadalom nem ilyen szerencsés, és a rossz intézmények miatt megtorpan az anyagi fejlődés. Siena városának népszerű látványossága Ambrogio Lorenzetti (körülbelül 1317–1348 között alkotott) lenyűgöző freskóinak sorozata, amelyek a 14. századi várost ábrázolják rózsaszínű és mályvaszínben pompázó tornyokkal és piacterekkel, részletesen bemutatják az utcákon áruló kereskedőket és a táncoló, boldog polgárokat. A címe: A jó kormányzás hatása a városra. A freskó a Palazzo Pubblicóban található, annak a teremnek a falán, amelyben a város törvényhozó tanácsa ülésezett, és az az alapvető politikai üzenete, hogy a jó kormányzás segíti a gazdaság virágzását. És hol lehetne ezt jobban megfesteni? Az 1300-as évek elején úgy tűnhetett, hogy Siena és a környező észak-itáliai városok figyelemre méltó gazdasági bravúrt hajtottak végre. A kereskedelem, a pénzügyek és a beruházások támogatása révén kezdtek kitörni a megélhetési csapdából, amelyben Nyugat-Európa nagy része évszázadokra megrekedt. Ám még meg sem száradt a freskón a festék, amikor a gazdasági helyzet változni kezdett. A Siena virágzását segítő intézmények alkalmatlannak bizonyultak az új gazdasághoz való alkalmazkodáshoz. Sok más észak-itáliai városhoz hasonlóan Siena is előbb stagnált, majd hanyatlásnak indult. A Palazzo Pubblico búskomor freskói a régi időkre emlékeztetnek.

A sienai tapasztalat felvet egy fontos kérdést, amelyet a harmadik fejezetben fogunk megvizsgálni: milyen intézményekre, normákra és stratégiákra van szüksége a gazdaságnak, ahogyan növekszik és változik?

1 Az 549 160. számú amerikai szabadalom elérhető a következő címen: Road-engine, Google Patents, https://patents.google.com/patent/US549160A/en, (2021. július 31.)

A nagy gazdasági csalódás és tünetei

Amikor a gazdaság mai állapotáról van szó, nehéz nem arra gondolni, hogy ennek nem így kellett volna alakulnia. A világ gazdagabb, mint valaha volt, lélegzetelállító technológiák alakítják át életünk minden területét – mégis úgy tűnik, mintha mindenki tudná, hogy gazdasági szempontból valami nincs rendben.

Az 1970-es évek végén Nagy-Britanniában olyan nyilvánvalóan nem mentek rendben a dolgok, hogy már nevet is kapott: Nagy-Britanniát „Európa beteg emberének” nevezték. Senki sem nevezi meg azokat a problémákat, amelyekkel a gazdag országok gazdaságai ma szembesülnek, de öt tünetet mindegyik országban látunk: stagnálás, egyenlőtlenség, diszfunkcionális verseny, törékenység és a hitelesség hiánya. Ezek a tünetek nemcsak azért figyelemre méltóak, mert tárgyilagosan nézve nemkívánatosak, hanem azért is, mert némileg nehezen magyarázhatók, dacolnak a hagyományos gazdasági értelmezésekkel, vagy váratlan paradoxonokat mutatnak. Itt röviden bemutatjuk, az első fejezetben pedig részletesebben kifejtjük őket.

Stagnálás. A termelékenység növekedése több mint egy évtizede lehangolóan lassú. Ennek következményeként a gazdag országokban egy főre vetítve körülbelül 25 százalékkal alacsonyabb a jövedelem ahhoz képest, mint ha a 21. századi növekedés a trendnek megfelelő ütemben folytatódott volna. Az alacsony növekedési időszakok önmagukban nem szokatlanok, de a jelenlegi visszaesés elhúzódó és elgondolkodtató. Ellenállónak bizonyult az ultraalacsony kamatlábakkal és a gazdaság élénkítésére tett számos nem hagyományos kísérlettel szemben, továbbá mindez az új technológiák és az ezeket kihasználó új vállalkozások iránti általános lelkesedéssel párosul.

Egyenlőtlenség. Akár vagyonban, akár jövedelemben mérjük, az egyenlőtlenség az 1980-as évek óta jelentősen növekedett és állandósult. Az egyenlőtlenség azonban ma már nem egyszerűen a van és a nincs kérdése. Sokkal inkább bonyolítja a helyzetet, amit a megbecsülés egyenlőtlenségének nevezhetünk: a magas státuszú elit, valamint a kulturális és társadalmi változások következtében lemaradt, alacsony státuszú emberek között érzékelt szakadék. Bár van némi kapcsolat a megbecsülés és az anyagi jólét között, az nem tökéletes. Számos vagyonos, visszavonult ember érzi úgy, hogy a modernitás elhaladt mellette, míg a liberális elitben rengeteg állandó pénzzavarban lévő, eladósodott diplomást találhatunk.

A diszfunkcionális verseny. A piacgazdaságok éltető eleme, a verseny a jelek szerint nem úgy működik, ahogyan kellene. A cégek sorsán nem könnyű változtatni. Az Amazonhoz és a Google-höz hasonló ezermilliárd dolláros vállalkozások csillagászati profitjukkal folyamatosan felülmúlják a lemaradókat. Az emberek kevesebb új vállalkozást indítanak, és kevésbé hajlanak arra, hogy munkáltatót váltsanak, vagy elköltözzenek, hogy munkát találjanak. Itt is paradoxont látunk, mivel sokan panaszkodnak, hogy a gazdasági életben egyre nagyobb a féktelen, stresszes és pazarló verseny, és úgy tűnik, hogy az objektíven jómódúaknak, sőt még a gazdagoknak is egyre többet kell dolgozniuk, ha tartani akarják a lépést.

Törékenység. A Covid–19-világjárvány megmutatta, hogy még a világ leggazdagabb gazdaságai sem védettek a természeti erőkkel szemben. A világjárvány által okozott károk valójában a gazdaság összetettségével és bonyolultságával függenek össze. Nagy, sűrűn lakott városaink, bonyolult nemzetközi ellátási láncaink és globális gazdaságunk példátlan összekapcsoltsága lehetővé tette, hogy a vírus eljusson egyik országból a másikba, és megnövelte a megfékezéséhez szükséges lezárások költségét. Még tizenöt évvel ezelőtt is legfeljebb kis hír lett volna a gazdag világ számára, ha Kína egy távoli részén kitör egy járvány. Most, a globalizációnak, az ellátási láncoknak és az internetnek köszönhetően úgy tűnik, egyre inkább ki vagyunk téve annak a hatásnak, amelyet egy pillangó egyetlen szárnycsapása okoz egy másik kontinensen.

Sokan szerint a Covid–19 súlyos következményei arra figyelmeztetnek, milyen pusztítást fog okozni az éghajlatváltozás az elkövetkező években. A járvány tényleges hatása és a globális felmelegedés várható hatása együttesen megmutatja a gazdaság védtelenségét a nagy, ökoszisztéma-szintű fenyegetésekkel szemben. Mindkét problémának van egy másik közös jellemzője is: az a különös szakadék, amely a megoldási módok ismerete és tényleges alkalmazásuk között tátong. Tajvantól Thaiföldig bebizonyosodott, hogy a megfelelő szakpolitikák segítségével csökkenthető a Covid–19-hez köthető halálesetek száma és a gazdasági károk mértéke. Hasonlóképpen léteznek részletes és hiteles tervek a gazdaság dekarbonizációjára. A tudás és a cselekvés közötti szakadék azonban nagy, és a legtöbb ország képtelennek látszik az áthidalására. A törékenység másik jele, hogy a központi bankok egyre kevésbé képesek ellensúlyozni a gazdasági sokkokat. A Covid–19-világjárványt megelőző kilenc amerikai recesszióban a Federal Reserve átlagosan 6,3 százalékponttal csökkentette a kamatlábakat.
2
Az Egyesült Királyságban a Covid–19 előtti öt recesszióban ez a csökkentés 5,5 százalékpont volt. 2009 óta azonban a központi bank által meghatározott átlagos kamatlábak az Egyesült Államokban, az Egyesült Királyságban és a kontinentális Európában 0,54 százalék, 0,48 százalék, illetve 0,36 százalék (2021 áprilisáig vizsgált adatok). A kamatlábak terén a központi bankok úgynevezett szakpolitikai mozgástere erősen korlátozottnak tűnik.

A hitelesség hiánya. A 21. századi gazdaság utolsó kiábrándító jellemzőjéről nem beszélnek a közgazdászok, de a laikusok vitáiban nagy szerepet kap. A hitelesség hiányának vagy hamisságnak nevezzük: e szerint az elképzelés szerint a munkavállalók és a vállalkozások nem rendelkeznek azzal az eltökéltséggel és hitelességgel, amellyel kellene, és amely egykor jellemző volt rájuk. Gondoljunk csak David Graeber antropológusnak a „bullshit munkákra” vonatkozó kritikájára: „Bizonyos rejtélyes, mind ez ideig megmagyarázhatatlan okok miatt a fizetett aktatologatók száma egyre csak nő, […] miközben a hatékonyságnövelés és az elbocsátások kivétel nélkül azokat sújtják, akik ténylegesen létrehoznak, karbantartanak, megjavítanak vagy szállítanak dolgokat.”
3

Graeber az olyan posztmodernisták nyomdokaiba lép, mint Jean Baudrillard, aki szerint a modern világot a „szimulákrumok” uralják: utánzatok és szimbólumok, amelyek Disneylandhez hasonlóan a mögöttes valóságtól elszakadva új, saját életet élnek.
4
Ross Douthat konzervatív kommentátor hasonló véleményen van, amikor azt tartja a modern dekadencia egyik jellemzőjének, hogy a kultúrában, a médiában és a szórakoztatásban az utánzás dominál az eredetiség helyett. A modern világot a múlttól eltérő módon értelmezik újra, mesélik el és gondozzák.
5

Ez a nézet a lakosság körében is visszhangra talál. A termelőipar, valamint az elképzelés, hogy a kormányoknak többet kellene tenniük a támogatása érdekében, tartósan népszerű a választók körében. 2016-ban Donald Trump egyik leghangzatosabb választási ígérete volt, hogy visszahozza a termelőipari munkahelyeket az Egyesült Államokba. Az egymást követő brit kormányok azt ígérték, hogy a globális pénzügyi válságra az „Új iparágak, új munkahelyek” és a „Gyártók előretörése” elnevezésű programokkal válaszolnak. Egyiket sem tartották be, de a tény, hogy egyáltalán megígérték, hangsúlyozottan jelzi annak az elképzelésnek a népszerűségét, hogy vissza kellene térnünk a „dolgok készítéséhez”, és azt a gyanút, hogy a modern gazdasági tevékenység nagy része valahogy nem valódi.

A gazdaságok és a társadalmak gyakran nyugtalan időszakokon esnek át. Az itt felsorolt öt probléma együttes fennállása azonban különösen rejtélyes és paradox. A gazdasági stagnálás már korábban is érintett minket. Ma azonban ez együtt mutatkozik az alacsony kamatlábakkal, a magas profitokkal és azzal a széles körben elterjedt hittel, hogy a szédítő technológiai fejlődés korában élünk. Az anyagi egyenlőtlenségek növekedése lelassult, de következményei és utóhatásai – a státuszegyenlőtlenség, a politikai polarizáció, a földrajzi megosztottság, a tönkrement közösségek és az idő előtti halálozás
6
– tovább növekednek. És ahogyan a hetedik fejezetben tárgyaljuk, úgy tűnik, hogy a verseny csökkent, kevesebb az új cég, és a lemaradó vállalkozások között tartósabb a teljesítménykülönbség. A munka világa azonban a vezetők és a munkavállalók számára egyaránt rohanóbbnak tűnik, mint valaha.

E könyv két kulcsfontosságú kérdésre ad választ: mi okozza ezeket a tüneteket, és mit tehetünk ellenük?

2 Furman–Summers, 2020.

3 Graeber, 2018, xviii.

4 Baudrillard, 1994.

5 Douthat, 2020.

6 Case–Deaton, 2020.

A nagy gazdasági csalódás magyarázata: a magatartás, a körülmények és az átalakult gazdaság háromszöge

Amikor a dolgok szörnyen rosszul mennek, ritkán van hiány az okokat firtató magyarázatokból. Amint az első fejezetben kifejtjük, a nagy gazdasági csalódásra kínált magyarázatok két csoportba sorolhatók: a magatartást és a körülményeket hibáztató elméletekre.

A magatartást okoló magyarázatok szerint elkerülhettük volna a problémáinkat, ha helyesebben cselekszünk. A baloldali kritikusok azzal érvelnek, hogy a neoliberalizmust magasabb adókkal vagy szigorúbb versenyjoggal kellett volna visszafordítanunk; a jobboldali kritikusok a vállalkozói szellem hanyatlását hibáztatják, és az „építés” elveszett kultúrája miatt panaszkodnak. A körülményeket okoló magyarázatok fatalistábbak. Némelyikük azt állítja, hogy a ma előttünk álló problémák csak a régóta fennálló hiányosságok megnyilvánulásai, a kapitalizmus teremtményei, amelyek most nyújtják be a számlát. Mások szerint a stagnálás a haladás elkerülhetetlen következménye, talán azért, mert a történelmi növekedési ütemek a technológiai szerencsétől függtek – például az olyan átalakulást hozó találmányoktól, mint a belső égésű motor, a villamosítás, a televízió vagy a vízvezeték –, és ma egyszerűen nem vagyunk ennyire szerencsések az elérhető technológiák terén. A körülményeket hibáztató egyes magyarázatok pesszimisták, és azt állítják, hogy az elmúlt két évtized jelenti az új normálist; mások optimistábbak, és javulást jósolnak a jövőben, amint felfedezzük, hogyan lehet az új technológiákat jövedelmezővé tenni.

Szkeptikusak vagyunk az olyan elméletekkel szemben, amelyek arra a feltételezésre építenek, hogy az emberiség egyszerűen rosszabb lett, esetleg ellenünk fordult a gondviselés vagy a technológia alakulása. Ebben a könyvben alternatív magyarázatot kínálunk. Úgy véljük, hogy a gazdaság alapvető változáson van túl, amely a nagyrészt anyagi alapú gazdaságból az eszméken, tudáson és kapcsolatokon alapuló gazdasággá változik. Sajnos az intézmények, amelyeken a gazdaság múlik, nagyrészt nem tudtak vele lépést tartani. Az elénk táruló problémák egy olyan egészségtelen gazdaság tünetei, amely megrekedt egy helyrehozhatatlan múlt és egy általunk elérhetetlen jövő között.

A 2017-ben megjelent, Capitalism without Capital (Tőke nélküli kapitalizmus) című könyvünkben dokumentáltuk a nagyrészt anyagi gazdaságból az eszméken, tudáson és kapcsolatokon alapuló gazdasággá való átalakulást. Megállapítottuk az elmozdulást az immateriális javakba (például szoftverekbe, adatokba, kutatás-fejlesztésbe, tervezésbe, márkaépítésbe, képzésbe és üzleti folyamatokba) történő beruházások irányába. Ez az eltolódás már több mint négy évtizede tart. Amint ebben az új könyvben bemutatjuk, ez a változás önmagában megmagyarázza a nagy gazdasági csalódás néhány jellemzőjét, a megbecsülés növekvő egyenlőtlenségétől kezdve a vezető és a lemaradó cégek közötti tartós szakadékig.

A Capitalism without Capital megírása során az immateriális tőke történetének egy teljesen váratlan vonatkozására lettünk figyelmesek. Úgy tűnt, hogy a pénzügyi válság idején az immateriális befektetések hosszú ideje tartó növekedése lassulni kezdett. Ez a lassulás teljesen váratlan volt, hiszen addig az immateriális beruházások évtizedek óta megbízhatóan növekedtek. Az olyan immateriális beruházások, mint a szoftverek és a kutatás-fejlesztés, valamint a platformok, hálózatok és erős márkák immateriális előnyei a vállalkozások számára egyre fontosabbá váltak. Az immateriális javakban bővelkedő cégek egyre inkább uralták a világ tőzsdéit, és mikroszinten az immateriális beruházások iránti kereslet sem mutatta a csökkenés jeleit. Kezdetben azt feltételeztük, hogy az immateriális beruházások növekedésének lassulása a globális pénzügyi válság ideiglenes következménye. Ahogy azonban egyre több adat vált elérhetővé, világossá vált, hogy a visszaesés nem átmeneti. Most már egy évtizede tart, és úgy véljük, hogy ez magyarázza a termelékenységnövekedés visszaesésének jelentős részét ebben az időszakban.

Egy befejezetlen forradalom

A harmadik fejezetben részletesen kifejtett nézetünk szerint a probléma hátterében a nem megfelelő intézmények állnak. Általában a közgazdászok és a laikusok is elfogadják, hogy a gazdasági tevékenység az intézményektől függ, amelyeket Douglass North úgy jellemzett, mint „az ember által kialakított korlátok, amelyek strukturálják a politikai, gazdasági és társadalmi interakciókat”, vagy amiket Arnold Kling és Nick Schulz a gazdaság „operációs rendszerének” nevezett. A szilárd intézmények lehetővé teszik a cserét: a kereskedelmet, a befektetéseket és a szakosodást, amelyek előreviszik a gazdaságot. A szilárd intézményeknek négy problémát kell megoldaniuk a csere során: elegendő elkötelezettséget kell biztosítaniuk, kollektív cselekvési problémákat kell megoldaniuk, információt kell szolgáltatniuk és korlátozniuk kell a pazarló befolyásolási tevékenységeket.

A fő probléma, hogy mivel az immateriális tőke szokatlan gazdasági tulajdonságokkal rendelkezik, az intézményeknek kell megváltozniuk, hogy alkalmazkodni tudjanak hozzá. Gondoljunk például a kollektív cselekvés iránti megnövekedett igényre: az olyan immateriális javakat finanszírozó közintézmények, mint amilyen a tudományos alapkutatás vagy a szakképzés, amelyeket a magánvállalkozások csak vonakodva támogatnak, egyre fontosabbá válnak. Vegyük számításba az információ iránti megnövekedett igényt is: a tőkepiacoknak és a bankrendszereknek képesnek kell lenniük arra, hogy hiteleket nyújtsanak olyan vállalatoknak, amelyek eszközei nehezen használhatók fel a hitelek fedezeteként. Ezzel párhuzamosan a pazarló befolyásolási tevékenységek is növekednek: több a szellemi tulajdont érintő per, amelyek tulajdonjogot biztosítanak bizonyos immateriális javak felett, és diszfunkcionális viták zajlanak a tervezésről és a városrendezésről a sűrűn lakott területeken, ahol az immateriális beruházások virágozni látszanak. Megfelelő intézmények nélkül két probléma adódik: (1) nem valósulnak meg az értékes immateriális beruházások, ami lassabb növekedést eredményez, és (2) az immateriális javakban bővelkedő gazdaság lehetséges hátrányai ellenőrizetlenül maradnak.

A kémiai katalizátor metaforáját felhasználva elgondolkodhatunk azon, hogy azok az intézmények, amelyek sikerrel növelték az immateriális javakat egy ország GDP-jének 15 százaléka körüli szintre, miért nem képesek támogatni a további növekedést. (Elnézést kérünk azoktól a gazdasági puristáktól, akik tiltakoznak e metaforikus érvelés ellen, ugyanakkor megjegyezzük, hogy a közgazdaságtan már így is tele van metaforikus fogalmakkal.) A sörfőzők és borászok tudják, hogy az élesztő zimázt termel, amely a cukrot etanollá és szén-dioxiddá alakító reakciót katalizáló enzim. Amint azonban az erjedő folyadék alkoholkoncentrációja 15 százalék fölé kúszik, az élesztő elpusztul, és nem termelődik többé a reakciót előidéző zimáz. Az élesztő segítségével bor készül, de pálinka nem; sör igen, de whisky nem. A vegyészmérnökök a katalizátorok mérgezésének általánosabb jelenségéről beszélnek, amelynek során a katalizátorok hatékonyságát csökkentik a szennyeződések vagy az általuk lehetővé tett reakciók melléktermékei.

Úgy tűnik, hogy ugyanígy viselkednek az intézmények is, amelyekre az immateriális gazdaság támaszkodik. Egyes esetekben az immateriális javakat támogató intézmények a gazdaságnak csak kis részeiben léteznek, és nem célszerű őket kiterjeszteni. Erre példa a kockázatitőke-iparág, amely számos, a legnagyobbak közé számító, immateriáliseszköz-fókuszú cégnek biztosította a korai szakaszban a finanszírozást. Más esetekben a hibák és hibás megoldások, amelyek csak kisebb problémákat jelentettek, amikor az immateriális javak a tőkeállomány kis részét képviselték, az immateriális tőke jelentőségének növekedésével egyre problémásabbá váltak. A rosszul megtervezett rendszerek által okozott szabadalmi háborúk, a publikációs célokat teljesíteni próbáló tudósok kutatási csalásai, valamint a klaszterek növekedését akadályozó tervezési viták mind nagyobb problémát jelentenek a mai világban, mint 1980-ban.

Más esetekben egy jellemzően inkább immateriális gazdaság következményei – például a növekvő egyenlőtlenségek vagy a liberális elitek és a lemaradó tömegek közötti növekvő szakadék politikai hatásai – gyengítik azokat az intézményeket, amelyekre ez a gazdaság támaszkodik. Az immateriális javakban bővelkedő elit réteg felemelkedése miatt feldühödött választók populista kormányokat választanak, amelyek csökkentik az immateriális beruházásokat termelő intézmények, például a tudományos kutatás finanszírozását. Az értékes szoftverek vagy hálózatok révén piaci dominanciát elérő vállalkozások lobbitevékenységet finanszíroznak, hogy megnehezítsék a versenytársak életét, és elriasszák őket a beruházásoktól. Ennek következtében a nem megfelelő intézmények költségei emelkednek.

Ahogyan az immateriális javak egyre fontosabbá válnak, a gazdaságunkat meghatározó intézmények kezdenek úgy kinézni, mint a nagy bankokban vagy kormányzati hivatalokban található régebbi szoftverrendszerek: elavult a felépítésük és egyre költségesebbek, amit a szoftverfejlesztők technikai adósságnak neveznek. Az egyszerűbb eljárások, az adatszerkezeti kompromisszumok és a kerülőutak eleinte még elfogadhatóak, de idővel a költségeik növekednek, és végül a rendszer meghibásodik, ha az adósságot nem törlesztik. A technikai adósság ritkán kerül be a köztudatba – talán a leghíresebb példa a millenniumi vagy Y2K hiba,
7
amelynek kijavítása több százmilliárd dollárba került –, de számtalan olyan szoftverben benne lapul, amelyekre mindannyian nap mint nap támaszkodunk. Az immateriális javak növekvő jelentősége a technikai adósság egy nagyobb és áthatóbb változatát hozta létre, amelyet intézményi adósságnak nevezünk.

7 A problémát a 2000-es év jelentette, ugyanis az adattakarékosság miatt a számítógépek nem tudtak különbséget tenni pl. az 1900-as év és a 2000-es év között (csak az utolsó két számjegyet használták az azonosításra), ezért pánik tört ki a különböző, pl. a banki rendszerek működése kapcsán. (A lektor)

Az intézményi adósságunk törlesztése

A könyv második felében négy olyan területet vizsgálunk meg, ahol az intézményi adósságunk a legnagyobb, visszafogja a jövőbeli immateriális beruházásokat, és súlyosbítja a már megvalósult immateriális beruházások hátrányos következményeit.

A közfinanszírozás és a szellemi tulajdon. A legnyilvánvalóbb probléma azokkal az intézményekkel kapcsolatos, amelyek kifejezett célja az immateriális beruházások ösztönzése. A szellemi tulajdonra vonatkozó törvények és a kutatást, képzést vagy kulturális tartalmakat finanszírozó állami szervek mind az immateriális tőke egyik legfőbb furcsaságát igyekeznek megoldani: a szellemi tőke tovagyűrűző hatásokat generál, ami csökkenti a magánvállalkozások hajlandóságát a tervezett befektetések megvalósítására. Ennek megfelelően, ahogyan a negyedik fejezetben tárgyaljuk, a kormányok szellemi tulajdonra vonatkozó törvényeket hoznak, hogy korlátozzák ezeket a tovagyűrűző hatásokat, vagy pedig támogatják, esetleg közvetlenül finanszírozzák a beruházásokat.

Sajnos nehéz megtalálni a megfelelő egyensúlyt, és egyre nagyobb kihívással néznek szembe a tárgyieszköz-fókuszú gazdaságra tervezett meglévő intézmények, amelyek esetében kisebb a tét. A meglévő rendszereink észrevehetően nehezen tudják ösztönözni a magas megtérülésű immateriális befektetéseket az értéktelenek helyett. Mindenki hallott már történeteket arról, hogy a kutatókat olyan tanulmányok megírására ösztönzik, amelyeket soha senki nem olvas el, vagy hogy a fiatalok olyan diplomákat szereznek, amelyeket a munkaadók nem értékelnek. Ez a probléma az immateriális javak egyik alapvető tulajdonságából ered: a tárgyi eszközökhöz képest az értékük sokkal változóbb, heterogénebb. Szokatlanul nagy terhet ró a kormányokra, hogy elválasszák az értékeset az értéktelentől, különösen azért, mert a kutatás finanszírozására vagy a szabadalmak kezelésére szolgáló kormányzati rendszerek általában olyan szabályokra támaszkodnak, amelyek nem alkalmasak a kettő megkülönböztetésére. Továbbá a meglévő rendszereink potenciálisan képesek közpénzből támogatott finanszírozást biztosítani, azonban a sikeres projektekhez egyre inkább szükséges ötletek támogatása kihívást jelenthet.

Pénzügyek és monetáris politika. Hasonlóan komoly kihívásokat figyelhetünk meg nemcsak a magánvállalkozások finanszírozását biztosító pénzügyi piacokon és bankrendszerekben, hanem az ezeket megalapozó monetáris politikai rendszerekben is. A vállalkozások külső finanszírozásának nagy része adósság formájában valósul meg. Az immateriáliseszköz-fókuszú vállalkozások azonban nem tökéletesen alkalmasak az adósságfinanszírozásra. Az immateriális javakat nehéz biztosítékként elzálogosítani, és „a győztes mindent visz” jellegük még inkább megnehezíti a hitelképesség értékelését. Ebből kifolyólag a központi bankok kevésbé tudják irányítani a gazdasági ciklusokat a kamatlábak változtatásával. A megoldás az intézményi változás a pénzintézetek szabályozásában, amely elősegíti, hogy a pénzintézetek immateriális javakban bővelkedő vállalkozásokba fektessenek be, olyan adó- és szabályozási törvényekkel kombinálva, amelyek előnyben részesítik az adósságot a saját tőkével szemben.

Emellett itt az ideje megvizsgálni a központi bankok hagyományos szerepét, amikor is a gazdaság élénkítése céljából valósítják meg a hitelköltségek csökkentését. Ez azonban a nullához közelítő kamatlábak mellett sokkal nehezebbé vált – részben az egyre immateriálisabbá váló gazdaság okán megemelkedő kockázati prémiumok miatt. Ezeket a kérdéseket az ötödik fejezetben tárgyaljuk.

Városok. Az immateriáliseszköz-fókuszú vállalkozások hagyományosan sűrű, virágzó városokba tömörültek, a Szilícium-völgytől Sencsenen át a Sohóig. Az immateriális javak tovagyűrűző hatásokat generálnak és szinergiákat mutatnak, és úgy tűnik, hogy ezek kihasználásának legjobb módja – a Covid–19 dacára – a személyes kapcsolattartás. A legtöbb gazdag országban azonban a tervezési és városrendezési szabályok a lakástulajdonosok vétójogán keresztül a városok növekedése ellen hatnak. Ez a vétójog egyre költségesebbé válik az immateriális tőke fontosságának növekedésével. A hatodik fejezetben megvizsgáljuk a problémára vonatkozó bizonyítékokat, megvitatjuk a probléma megoldásának politikai kihívásait, és olyan megoldásokat javaslunk, amelyek nemcsak a lakástulajdonosok és a közösségek számára teszik lehetővé, hogy a városok növekedésének előnyeiből részesüljenek, hanem egy immateriális javakban bővelkedő gazdaságban a távmunka előnyeinek maximalizálásához is hozzájárulnak.

Versenypolitika. Egyre többen állítják, hogy a nagy, domináns vállalkozások – a Google-hoz hasonló technológiai platformoktól kezdve a Walmarthoz mérhető kiskereskedelmi láncokig – felemelkedése a lazább versenypolitika eredménye, ezért a helyes válasz az 1960-as és 1970-es évek agresszívebb versenyszabályaihoz való visszatérés lenne. Amint a hetedik fejezetben kifejtjük, úgy véljük, hogy ez az érvelés téves. A vezetők és a lemaradók közötti különbség növekedése főként az immateriális javak növekvő jelentőségének következménye, és ezt nem véletlenszerű vállalati feldarabolásokkal kellene kezelni, hanem inkább az egyszerű piacra lépés szabályainak biztosításával. Még alattomosabb és aggasztóbb a verseny egy másik vonatkozása, nevezetesen az egyének közötti növekvő verseny – amelyet szintén az immateriális javak egyre jelentősebbé válása hajt –, és amely nagyobb befektetéseket eredményez az olyan indokolatlan, csak jelzésként működő képesítésekbe, mint a felesleges diplomák és a nélkülözhető szakmai engedélyek. A legtöbb kormány nem aggódik az egyének közötti, zéróösszegű verseny miatt, pedig politikai prioritássá kellene válnia.

Két közös téma húzódik meg ezen intézményi problémák mögött, és egyben a megoldások felé mutatnak. Az első téma az intézményeinket támogató kormányok és a szervezetek kapacitásépítésének fontossága, különösen az immateriális beruházásokkal kapcsolatos funkciókban. Egyes esetekben ez azt jelenti, hogy több pénzt kell költeni olyan dolgokra, amelyek hagyományosan nem tartoznak a kormányzati prioritások közé, mint például a kutatás-fejlesztés. Gyakrabban azonban arról van szó, hogy a jó ítélőképességbe és a dolgok megvalósításának képességébe kell befektetni. A működő szellemi tulajdonjogi rendszerek, a tudományos kutatás vagy az oktatás hatékony finanszírozása, valamint a könnyen elérhető és likvid tőkepiacok az immateriáliseszköz-fókuszú vállalkozások számára mind különleges kompetenciákat igényelnek. Ezek a kompetenciák ritkák, különösen a kormányzaton belül, ahol gyakran leépítik őket a hatékonyság vagy a megszorítások égisze alatt. A szabadalmi vizsgáztatók, bírósági ügyintézők és a kutatás-finanszírozásért felelős tisztviselők talán a legkevésbé látványos munkát végző köztisztviselők közé tartoznak, és az ő állásuk szűnik meg elsőként, amikor a politikusok a bürokrácia és a menedzsment csökkentésére tesznek ígéretet. Az állami és intézményi kapacitás ezen sajátos formáinak kialakítása azonban különösen fontos a virágzó immateriális gazdaság kiépítéséhez.

A második téma az az elképzelés, hogy ha meg akarjuk javítani az intézményeket, akkor politikai alkukat kell kötnünk. Intézményeink nem azért nem megfelelőek, mert nincs elég okos ötletünk, hanem inkább azért, mert a status quo sok embert kielégít, és a változás mind politikailag, mind társadalmilag költséges. A lakástulajdonosok nem akarnak több lakásépítést, és szeretik azokat a szabályokat, amelyek révén megakadályozhatják; a szellemi tulajdonjogok rendszere a jogtulajdonosoknak kedvez, akik jogaik kiterjesztéséért és megerősítéséért lobbiznak. Ezeknek az intézményeknek a javításához többre van szükség a hatékony technokráciánál. Megállapodásokra van szükség, hogy működjenek az új intézmények. Például az utcaszintű városrendezés (amelyet a hatodik fejezetben tárgyalunk) az új lakások építésének támogatására ösztönzi a lakástulajdonosokat, a megnövekedett politikai tőke pedig a politikusoknak segíthet igazolni az elit projektekre, például a tudományos kutatásra fordított állami kiadások növelését.

Ezek a követelmények politikailag nagy feladatnak tűnhetnek. Az állami kapacitások újjáépítését nehéz választási ajánlatként eladni, és az új intézmények megmaradásához szükséges alkuk megkötése kreativitást, ravaszságot és érdekekkel való szembeszegülést igényel. Szükség van a gyakorlatias optimizmusra, a hitre, hogy a dolgok valóban jobbá válhatnak. A nagy gazdasági csalódás más magyarázataival ellentétben azonban az általunk elmondott történet és az általunk javasolt megoldások optimizmusra adnak okot. Ha a nagy gazdasági probléma – ahogyan egyes kommentátorok sugallják – az általános erkölcsi dekadencia vagy az új technológiák termelékenységében bekövetkező, feltartóztathatatlan exogén változás lenne, akkor megoldást sem találnánk rá. De ha az a problémánk, hogy nem sikerült korszerűsítenünk és fejlesztenünk az intézményeinket, és így lépést tartani a gazdaság változó szerkezetével, akkor létezik megoldás, még ha nehéz is megvalósítani. Történt már korábban intézményi megújulás, és megtörténhet újra. Ha sikerül végrehajtani, fokozhatjuk a növekedést és a jólétet, szembeszállhatunk az ökológiai veszélyekkel, a járványoktól kezdve a globális felmelegedésig, és kiutat találhatunk abból a szerencsétlen helyzetből, amelyben a gazdaság közel két évtizede megrekedt.

I. RÉSZ
Mi romlott el, és miért?

1.
A nagy gazdasági csalódás

A 21. század kezdete óta a fejlett gazdaságok számos jelentős problémával küzdenek: stagnálással, egyenlőtlenséggel, törékenységgel, diszfunkcionális versennyel és azzal az általános érzéssel, amelyet a hitelesség hiányának nevezhetnénk. Ebben a fejezetben ezeket a problémákat és a magyarázatukra adott néhány általános narratívát ismertetjük. Ezeket a narratívákat nosztalgia, fatalizmus vagy mindkettő jellemzi. Mi egy alternatív magyarázatot kínálunk: a problémák abból adódnak, hogy a fejlett gazdaságok átállnak a tárgyi eszközöktől való függésről az immateriális eszközöktől való függésre.

Jelenleg a modern gazdaságot nehéz nem a Covid–19-világjárvány és annak következményeinek lencséjén keresztül vizsgálni. Annyi minden lett rosszabb és más, hogy a Covid–19 előtti világ problémái egy letűnt világ szépiaszínű fotójának tűnnek.

De ha visszagondolunk 2019-re, már akkor is széles körben elterjedt volt az az érzés, hogy valami nincs rendben a fejlett gazdaságokban. Ez az aggodalom sokrétű és mindenhol érezhető volt. A davosi vezérszónoklatoktól a populista politikusok nagygyűléseiig egyfajta háttérképként szolgált ahhoz, ahogyan a modern életről beszéltünk. Kifejeződött a nemzetgazdaságainkról szóló tágabb összefüggésű történetekben (Miért ilyen alacsony a gazdasági növekedés? Miért nem gyártunk már semmit?), és abban, ahogyan a magánéletünkről gondolkodunk (Miért egyre stresszesebb a munka? Miért jár a munkám annyi marhasággal?). Egyesítette a tartós stagnálásról és a piaci koncentrációról vitázó, támadhatatlan főárambeli közgazdászokat a kritikusokkal, akik azt kérdezik, hogy tönkreteszi-e bolygónkat, és áthidalhatatlan szakadékot teremt-e gazdagok és szegények között a kapitalizmus. Az emberek a csalódottság érzésével beszéltek a gazdaságról, mintha a modern vívmányok nem szolgálnák az érdekeinket.

A globális egészségügyi válságból való kilábalás kihívásaival szemben ezek az aggodalmak különösnek és idejétmúltnak tűnhetnek. Kit érdekel a tartós stagnálás, amikor a kibocsátás 25 százalékkal csökkent? Kit érdekel a gazdaság szerkezete, amikor a közeljövő kihívása a közegészségügy, valamint a fogyasztói és befektetői bizalom védelme? De továbbra is törődnünk kell velük, mert ezek a tartós aggodalmak nem tűntek el. Az okok közösek, és a gazdaságunkban bekövetkező hosszú távú változásokban gyökereznek. Ezek megértése és a rájuk való reagálásunk határozza meg, hogy képesek leszünk-e újjáépíteni a gazdaságunkat. A Covid–19-válság, mint a villámlás a sötét éjszakában, segít nekünk megvilágítani néhány régóta fennálló problémánkat, egyúttal tisztázva a rejtett kérdéseket is. Ezzel együtt lehetőséget is biztosít az orvoslásukra. A Covid–19 ráadásul szemlélteti, hogy létfontosságú a gazdaság hosszú távú jellemzőinek helyreállítása. Ahogyan az innováció a második világháborúban a háború előtti alapkutatásokra, például a radarra épült, a Covid–19-vakcinák is a múltbeli felfedezéseken, például Karikó Katalin szintetikus mRNS-sel kapcsolatos kutatásain alapulnak.
8
És természetesen a Covid–19 miatt felhalmozott adósságállomány visszafizetéséhez is gyorsabb gazdasági növekedésre lesz szükség.

8 Gross–Sampat, 2020, 2021.

A nagy gazdasági csalódás öt tünete

Néha éppen a legismertebb és legáltalánosabb jelenségek felismerése és leírása válik váratlanul nehézzé. Ugyanazokat a kérdéseket kell feltennünk, amelyeket a sok tünettel küzdő beteget kezelő orvos is feltesz: mely tünetek kapcsolódnak egymáshoz? Melyeket kell figyelmen kívül hagynunk, mint lényegteleneket? Első feladatunk tehát, hogy felsoroljuk a 21. századi gazdasággal kapcsolatos tartós aggodalmakat.

Amint a bevezetőben említettük, úgy véljük, hogy az embereket a 21. századi gazdaság öt negatív jellemzője aggasztja: a stagnálás, az egyenlőtlenség, a diszfunkcionális verseny, a törékenység és a hitelesség hiánya. Ezek mindegyikét sorra kifejtjük.

Stagnálás

A Covid–19-járványt követő 2020-as drámai termeléscsökkenés emberemlékezet óta a gazdasági növekedés legdrámaibb sokkja. A gazdag világ azonban már korábban sem volt jó gazdasági helyzetben.

Az 1.1. ábra azt mutatja, hogy mennyi lett volna az egy főre jutó kibocsátás, ha a növekedés a század elejétől a pénzügyi válságig a trendnek megfelelően folytatódott volna: a fejlett gazdaságok 20–30 százalékkal lettek volna gazdagabbak.

A csalódás még nagyobb, ha hosszabb időszakot vizsgálunk. A 20. század második felének nagy részében a fejlett országok évente átlagosan több mint 2 százalékos reál-GDP-növekedésre számíthattak. A századfordulón a gazdasági növekedés drasztikus, 50 százalékos visszaesése következett be. 2000 és 2016 között az Egyesült Államokban az egy főre jutó reál-GDP növekedése évente körülbelül 1 százalékos volt (lásd a fejezet 1.1. táblázatát). Ha a globális pénzügyi válság időszakára és az azt követő évekre összpontosítunk, a számok még rosszabbak: 2006 és 2016 között a növekedés évi 0,6 százalékos volt. Az európai országok hasonlóan alacsony növekedést tapasztaltak. 2019 vége felé az Egyesült Királyság Királyi Statisztikai Társasága (Royal Statistical Society) az alacsony termelékenységnövekedést választotta az évtized statisztikájának.

Az alacsony növekedés mára annyira megszokottá vált számunkra, hogy a szakértők már a Covid–19 előtt is természetesnek vették. De ez még húsz vagy harminc évvel ezelőtt is igazán sokkoló lett volna a megfigyelőknek. A növekedés jelenlegi szintjének kiábrándító voltát úgy érzékelhetjük, ha megnézzük az e század első éveiben és a még korábban készített hosszú távú gazdasági előrejelzéseket. Az Egyesült Államok Kongresszusi Költségvetési Hivatalának (US Congressional Budget Office) a globális pénzügyi válság kezdete előtti utolsó jelentése a 2010-es évek közepére évi 2,5 százalékos növekedést jósolt.
9
Úgy tűnik, a többi központi bank is nagyrészt ugyanezt feltételezte.

1.1. ábra Az egy főre jutó kibocsátás a pénzügyi válság előtti trendekhez viszonyítva (Forrás: a szerzők számításai az OECD adatai alapján)

Egy évtizeddel korábban a szakértők még ennél is optimistábbnak tűntek. Az OECD (Organization for Economic Co-operation and Development – Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet) 1992-ben készített részletes felmérése számos forgatókönyvet vázolt fel az USA 2010-es évekbeli gazdasági növekedésére vonatkozóan. A két „business as usual” (a megszokott üzletmenetet feltételező) előrejelzés szerint az amerikai gazdaságban évi 3,1 és 3,4 százalék közötti növekedés prognosztizálható. Még a legborúlátóbb (némi előrelátással „globális válságnak” nevezett) eset is évi 2,3 százalékos növekedést jósolt. Peter Schwartz, a forgatókönyv-tervezés atyja a Wired magazinban 1997-ben megjelent, széles körben olvasott cikkében még ennél is optimistább perspektívát mutatott. Azt jósolta, hogy az amerikai gazdaság 2020-ig évi 4 százalékkal fog növekedni.
10
Paul Krugman kifejezetten pesszimista, a 90-es években többször újranyomott könyve, a The Age of Diminished Expectations (A fogyatkozó várakozások kora) szintén túl optimista volt, az alapesetre olyan előrejelzést adott, miszerint az amerikai gazdaság a következő évtizedekben alig több, mint évi 2 százalékkal fog növekedni.
11
Még Keynes is csalódott volna. Amikor 1930-ban közreadta az Economic Possibilities for Our Grandchildren (Gazdasági lehetőségek unokáink számára) című írását, úgy becsülte, hogy a GDP 1930 és 2030 között a nyolcszorosára fog nőni.
12
Az eddigi növekedés alapján, még a Covid–19-világjárvány hatása nélkül is, az Egyesült Királyság és az USA gazdasága 5, illetve 6,4-szeresére tudott növekedni.

A gazdasági növekedéssel azonban nem csak az a probléma, hogy lelassult. Olyan módon lassult le, ami számos általános gazdasági magyarázatnak ellentmond. A 21. század elejének gyenge növekedése alacsony kamatlábakkal és – a Covid–19-válságig – magas vállalati értékelésekkel járt együtt. A közgazdászok ezt a jelenséget tartós stagnálásnak nevezik. Az 1.2. ábrán láthatjuk ezeket a magas értékeléseket: a Tobin-féle Q-mutató (a befektetők jövőbeli vállalati nyereséggel kapcsolatos optimizmusának mérőszáma) nem éri el a dotcom-fellendülés szédítő magasságait, de jóval az 1980-as évekbeli mélypontok felett jár.

1.2. ábra A Tobin-féle Q-mutató az Egyesült Államokban (Forrás: Federal Reserve Economic Data)

Ez meglepő helyzet. A magas vállalati nyereség általában annak a jele, hogy a vállalkozások jó megtérülést érnek el a befektetéseikből. Ha a pénz olcsó, akkor azt várnánk, hogy a vállalkozások forrásokat vonnak be, és többet ruháznak be a rendelkezésükre álló lehetőségekbe, ezzel élénkítve a gazdasági növekedést. A kamatlábak azonban már több mint egy évtizede alacsonyak, és a növekedés sem javult. Ráadásul ez a lassú növekedés egy olyan időszakban történik, amikor széles körben elterjedt az a meggyőződés, hogy sok izgalmas technológiai előrelépés történik. Ha ez igaz (ezt a kérdést részletesebben a negyedik fejezetben vizsgáljuk), akkor a lassú gazdasági növekedésre számítanánk a legkevésbé.

Egyenlőtlenség

Nemcsak a gazdasági torta mérete okoz aggodalmat, hanem a felosztása is. Az ezredforduló, és különösen a pénzügyi válság óta egyre nagyobb aggodalomra ad okot a leggazdagabbak és a társadalom többi része közötti szakadék. Wilkinson és Pickett The Spirit Level (A vízmérték) című bestsellerükben azt állítják, hogy az egyenlőtlenség nemcsak a szegények körében, hanem az egész társadalomban bűnözéshez, rossz egészségi állapothoz és boldogtalansághoz vezet.
13
2011-ben az Occupy (Elfoglaló) mozgalom népszerűsítette a „99%” mémjét, kiemelve a gazdag elit és a lakosság egésze közötti éles ellentétet. Thomas Piketty A tőke a 21. században (Capital in the Twenty-First Century) című műve pedig a vagyoni egyenlőtlenségekkel kapcsolatos, több évtizedes, empirikus munkával gazdagította a közbeszédet.
14

1.3. ábra Növekedés jövedelemcsoport szerint a világban, 1980–2016 (Forrás: E4 ábra in Alvardero et al., 2020)

A gazdag országokban az anyagi egyenlőtlenséget az emberek vagyonában és a jövedelmükben egyaránt megfigyelhetjük. A negyven évvel ezelőttihez képest a társadalom leggazdagabbjai a tulajdonuk és a keresetük tekintetében is előrébb járnak, mint a legszegényebbek. Úgy tűnik, hogy e növekedés nagy része az 1980-as és 1990-es években következett be, miután az egyenlőtlenség egyes mérőszámai tovább növekedtek, míg más mérőszámok stagnálni látszottak.

Az 1.3. ábra érzékelteti ezeket a számokat. A világra vonatkozóan bemutatja az egy felnőttre jutó jövedelem növekedését a legszegényebbektől a leggazdagabbakig az 1980 és 2016 közötti időszakban. Az ábra bal oldalán azt látjuk, hogy a feltörekvő országok felemelkedése növelte a világ eloszlásának alján lévők jövedelmét. Ezt a növekedést azonban felülmúlja a felső rétegek növekedése, ahol a felső 1 százalék a teljes növekedés 27 százalékát kaparintotta meg (míg az alsó 50 százalék a teljes növekedésnek csupán 12 százalékát).

A gazdasági növekedés kudarcához hasonlóan az egyenlőtlenség növekedését sem jósolták meg a 20. század jövőkutatói. Ha visszatekintünk a jövőre vonatkozó, negyedszázaddal ezelőtti nagy narratívákra, súlyos aggodalmat tapasztalunk a rendkívül szegények és a társadalmi kirekesztés miatt, ugyanakkor a szupergazdagok vagy a liberális elit miatt nem. Hamish McRae The World in 2020 (A világ 2020-ban) című bestsellerében a társadalmi szétesést, így a bűnözést, a kábítószer-használatot és a családok széthullását „elsősorban a szegényebb társadalmi-gazdasági csoportokat érintve” látja fenyegetésként 2020-ban az Egyesült Államokban, de nem tesz említést az elit és a tömegek közötti szakadékról, amely ma a narratívát uralja.
15

A modern kori egyenlőtlenség nem csak gazdasági jelenség. A 2000-es és 2010-es években az egyenlőtlenségek ismert anyagi formái mellett a liberális, képzett, városi elit és a hátrányos helyzetű helyek úgynevezett hátrahagyott lakói közötti státuszegyenlőtlenségek növekedése is megjelent, az Egyesült Királyság posztindusztriális városaitól az Egyesült Államok rozsdaövezetéig. A kortárs egyenlőtlenségnek ez a vonatkozása nem csak a pénzről szól. A nyitottság, az oktatás, a társadalmi gyökerek és a tisztelet terén mutatkozó különbségeket is magában foglalja. Erős földrajzi összetevővel rendelkezik, és néha nem korrelál a gazdasági egyenlőtlenséggel. Rengeteg alulfizetett, eladósodott, főiskolát végzett ember találhatja magát a liberális elit részeként jellemezve, míg a hátrahagyottakhoz tartoznak a kényelmesen élő nyugdíjasok, akik otthonnal és nyugdíjjal rendelkeznek.

Enrico Moretti közgazdász „nagy divergenciának” nevezte e szakadék földrajzi dimenzióját, és bizonyítékokat mutatott be a virágzó és a lemaradó amerikai városok közötti különbségekre a diplomások arányától és fizetésétől kezdve a válási és halálozási arányokig.
16
Will Jennings és Gerry Stoker brit politológusok a 2010-es évek elején megfigyelték a „két Anglia” – az egyik kozmopolita és kifelé forduló, a másik illiberális és nemzetközpontú – közötti szakadék kialakulását.
17
Az Egyesült Államokban a 2010-es évek végének meghatározó politikai tényévé vált egy hasonló szakadék, amely a Donald Trumpot a Fehér Házba juttató, az Egyesült Királyságot az Európai Unióból kiléptető és a populista politikusok karrierjét világszerte elindító szavazatokat eredményezte.

Ez a fajta egyenlőtlenség élet-halál kérdése lehet. Ezt Anne Case és Angus Deaton a „kétségbeesett halálokok” járványával kapcsolja össze, amely a középkorú fehér amerikaiak körében tapasztalható öngyilkosság, opioid-túladagolás és alkoholizmus miatt bekövetkezett haláleseteknek az 1990-es évek végén kezdődő és azóta is folyamatosan növekvő hullámát jelenti.
18
Ez a járvány és a státuszféltés más megnyilvánulásai akkor is tovább nőttek, amikor a jövedelmi és vagyoni egyenlőtlenségek változatlanok maradtak.

A diszfunkcionális verseny

A 21. századi gazdasági gyengélkedés következő eleme a piacokat működtető, versenyt meghatározó erőkkel kapcsolatos. A közgazdászok által a piacok egészségének mérésére használt számos fontos mérőszám már hosszú ideje furcsán viselkedik. Először is, úgy tűnik, hogy a legsikeresebb és a kevésbé sikeres vállalkozások közötti szakadék kérlelhetetlenül növekszik. Az elmúlt évtizedekben ágazatról ágazatra és országról országra drámaian nőtt a legjövedelmezőbb, legtermékenyebb vállalkozások és a többiek közötti különbség, amint az 1.4. ábra mutatja. Talán nem meglepő, hogy az információs és kommunikációs technológiai (Information and Communication Technology – ICT) területen szolgáltató cégek közötti szakadék növekedett, de a szakadék más iparágakban is jelen van.

Ugyanakkor a nem termelékeny cégek zsugorodása és a termelékeny cégek növekedése – a közgazdászok által üzleti dinamizmusnak nevezett jelenség – 2000 óta a Ryan Decker és kollégái által „mindenre kiterjedő csökkenésnek” nevezett tendenciát mutatja.
19
A kutatások azt is igazolják, hogy kevesebb új vállalkozás jön létre, és jelentősen csökkent a nagy növekedési potenciállal rendelkező vállalkozások száma.

1.4. ábra Teljesítménykülönbségek

Megjegyzés: Az A és B panelben a globális élvonalban lévő cégek csoportját az egyes két számjegyű iparágakon belül a legmagasabb teljes tényezőtermelékenységgel rendelkező vállalatok felső 5 százaléka határozza meg, míg az összes többi céget lemaradóként azonosítjuk. (Forrás: Andrews–Criscuolo–Gal, 2016)

Emellett az elmúlt években a közgazdászok dokumentálták az árak és a határköltségek közötti árrés növekedését, amelyet a cégek látszólag megkeresnek (1.5. ábra).
20
Ezt a munkát Thomas Philippon közgazdász a The Great Reversal (A nagy fordulat) című kiváló művében szépen összefoglalja.
21

Az egyes munkavállalók szintjén az adatok a csökkenő dinamizmus jeleit mutatják. A munkahelyet váltogató ezredfordulósokról szóló népszerű tévhitekkel ellentétben a fiatalabb munkavállalók jóval ritkábban váltanak munkaadót, mint az idősebb generációk. És kisebb valószínűséggel költöznek a munka miatt egyik városból a másikba. Tyler Cowen közgazdász ezeket a tendenciákat a kialakulóban lévő „önelégült osztály” tüneteiként írja le, amely „minden eddiginél keményebben dolgozik azon, hogy elhalassza a változást”.
22

De itt valami nincs összhangban. Ha az átlagos dolgozónak vagy menedzsernek bizonyítékokat mutatunk arról, hogy a piacok egyre kevésbé versenyképesek és a dolgozók egyre önelégültebbek, akkor a reakciójuk valahol a meglepetés a hitetlenkedés között lesz. Az üzleti verseny és a dinamizmus látszólagos hanyatlása ellenére a legtöbb céget körülvevő üzleti környezetre azelőtt sem volt jellemző önelégültség, hogy a Covid–19-világjárvány felfordulást okozott volna az üzleti világban. A cégek nem érzik magukat különösebben „kövérnek, butának és boldognak”, hogy Malcolm Baldrige amerikai kereskedelmi miniszter keresetlen jelzőit használjuk, amelyekkel 1981-ben az amerikai vállalatokat jellemezte.
23

1.5. ábra Átlagos globális felár, 2000–2015 (Forrás: Diez–Fan–Villegas-Sanchez, 2019)

A munkavállalók sem kifejezetten elégedettek a munkájukkal vagy a munkakörülményeikkel. Az olyan alacsony fizetésű munkák intenzitása és könyörtelen teljesítménymenedzsmentje, mint például az Amazon raktáraiban végzett munka, rendszeresen felbukkan az oknyomozó újságírók történeteiben. A munkanélküliek munkaerőpiaci visszatérését ösztönző feltételes segélyrendszerek miatt ma még a munkanélküliség is keményebb munka, mint évtizedekkel ezelőtt.

Az sem világos, hogy a jól fizetett és magasan képzett munkavállalók munkája kevésbé intenzív-e. Daniel Markovits The Meritocracy Trap (A meritokrácia csapdája) című műve dokumentálja, hogyan „uralja most az őrült verseny a vezető állásokat”, és szembeállítja az 1950-es évek álmos vállalati világával és William Whyte 1956-os The Organization Man (A dolgozó ember) című könyvével, amelyben Whyte megjegyezte, hogy a vezérigazgatónak nem kell „könyörtelennek lennie vagy kényszeresen a sikert hajtania”.
24
A felső vezetők küzdelme nem az iroda ajtajában kezdődik, hanem az óvodában, amikor az elit feltörekvő tagjai egy véget nem érő karikasorozaton ugranak át, hogy felkészítsék magukat a rendkívül versenyképes állásokra egy nívós tortaevő versenyben, ahol még több torta a nyeremény. Peter Kuhn közgazdász hasonlóképpen dokumentálta, hogy bár az amerikai férfiak munkaideje átlagosan csökken, a legjobban és a legrosszabbul keresők esetében növekszik.
25

Törékenység

A Covid–19-világjárvány drámaian megmutatta, hogy még a világ leggazdagabb gazdaságai sem védettek a természeti erőkkel szemben. A világjárvány által okozott károk valójában a gazdaság összetettségével és bonyolultságával függenek össze. Nagy, sűrűn lakott városaink, bonyolult nemzetközi ellátási láncaink és a globális gazdaság példátlan összekapcsoltsága lehetővé tette, hogy a vírus eljusson egyik országból a másikba.

A törékenység ilyen összekapcsolódása a világgazdaságban bizonyos mértékig a specializáció természetes következménye. A törékenység másik dimenziója az az érzés, hogy a kormányok nem sokat tehetnek a minket érő sokkok egy részének ellensúlyozására. Az európai gazdaságok általában véve az államra támaszkodtak a gazdasági sokkhatások enyhítése, vagy, prózaibb kifejezéssel élve, a polgárok társadalombiztosítása érdekében. Ennek a biztosításnak egy része a jóléti államból származik, és így fiskális jellegű. Fontos azonban, hogy egy része a monetáris politikából ered. Régebben a központi bankok a kamatlábak csökkentésével stabilizálni tudták a gazdaságot a kedvezőtlen sokkhatásokkal szemben, és ezáltal újraélesztették a gazdasági tevékenységet és helyreállították a növekedést. Ahogyan azonban az 1.6. ábra mutatja, a kamatlábak közel negyven éve csökkennek. Mivel a kamatlábak nagyon közel vannak a nullához, úgy tűnik, hogy a központi bankok csak korlátozott mértékben tudnak a válságnak gátat szabni.