TOLNAI LAJOS

ÚJ FÖLD, ÚJ SZERENCSE

Regény

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

TARTALOMJEGYZÉK

ÚJ FÖLD, ÚJ SZERENCSE

I. Ma dől el, megyünk-e, maradunk-e?

II. Hogy fogja fel anyám a kérdést és hogy áll voltaképp?

III.Az új argonauták

IV. A virágcsokor

V. Új föld

VI. III. Richárd a telepen

VII. Megmozdulnak a kövek

VIII. A vén Zsófi

IX. A jó barátok

X. A titkos út

XI. A leánykérés

NEM FOG MEGJELENNI

A TELEP ANGYALA

I.

Ma dől el, megyünk-e, maradunk-e?

Megvallom az igazat, mindig idegenkedtem ugyan a telegráf-hivatalnokságtól és örömesebb léptem volna a postatanfolyamra, vagy akár a tanítói pályára, sőt a színészetre is gondoltam: azonban most, midőn már szinte a cél előtt állottam, atyám parancsoló levele, hogy hagyjak fel a nem nekem való egészségrontó pályával – fájdalommal töltötte el szívemet.

Megijedtem. Jóisten! Nem történ-e valami nagy baj?

Már előzőleg szomorúan értesültem egyik tantársam anyjától, ki jegyzéket vezetett, mint maga is szerencsétlen, a szerencsétlen házasságokról, hogy anyám végleg válni akar, de a miniszteri biztos pénztárvizsgálatairól is olvastam valami aggasztó cikket a lapokban.

Újból és újból elővettem atyám levelét.

A betűkből, s papírból, sőt a tintából is nem tudnám-e kitalálni a valódi okot?

Az írás tiszta, a betűk nyugodtak, még az írásjelek is kellően fel vannak téve. A levélpapír nagy alakú és nem a hivatalból származik, ahol atyám rendesen írni szokta leveleit. Semmi az izgatottságból.

»Héder, 1887. október 16.

Kedves leányom, Tili!

Mivel többször hangsúlyoztad előttem a nyáron, hogy az örökös apró ketyegés neked szívdobogást okoz, nem bánom, ha félbeszakítod a kurzust és hazajössz. Adósságod kifizetésére itt küldök 75 forintokat, ha esetleg több kellene, sürgősen írj, avagy telegráfozz, de okvetlen jöjj! Jövődről másképp határoztam. Különben mindnyájan egészségesek vagyunk. Sokan érdeklődnek irántad városunkban. Még egyszer tehát rendezd ügyeidet okosan. A jelzett napon szekéren vár a szerető atyád, Peterdy Károly.«

Hála a jó égnek, itt ezekben a sorokban nincs semmi, ami határozott vészt jelezne.

Azonkívül, hogy kirázott egy kissé a hideg és jókora forróság fogott el – más nagyobb változást nem okozott kényelmemben a levél.

Minden körülményem végiggondoltam, ami otthon előállhatott. A nehezebb, kényesebb jeleneteteket nem is merem megemlíteni. Azokon csak átfutottam.

Elbúcsúztam barátnéimtól, szívükre kötve, hogy engem minden fontosabb eseményről értesítsenek – amit nem tettek, bár eskükkel és könnyekkel ígérték; rendeztem csekély tartozásaimat, a maradék pénzem, holmi ajándéknak valókat vásároltam szüleim és testvéreim számára, kivettem bizonyítványaimat, melyeken nem dicsekvésből mondom, de elsőrendűek voltak és keserves sírás után – ó, még a telegráfosságot is meg lehet siratni! – a közúti vaspályán kimentem a magyar indulóházhoz.

Itt egy üres női kupéban átadtam lelkemet a kínos találgatásoknak.

Otthonlétemben többször láttam, hogy szüleim közt keserű civódás tört ki, oly pénzek miatt, melyeket vissza kellett volna tenni a pénztárba gyorsan és nem lehetett; hogy ilyenkor egy-egy kisebb birtokunkat adtuk el szegény parasztembereknek gyarló áron, és hogy a békesség és egyensúly csak napok után tudott nagy nehezen helyreállani, rendesen egy-egy fényes vacsorával, melyen Peták Tamás tanár is mindenkor jelen volt.

Ki volt ez a tanár?

Isten oltalmazzon meg ilyen jó baráttól minden családapát! Egy plébánosból lett kivetkőzött világi ember, a legnyájasabb, legbátrabb és leghízelgőbb modorokkal, okos, tudományos beszéddel, melyért eleinte szegény apám bálványozta, később, szégyenlem mondani – anyám kezdte magasztalni túlságos lelkesedéssel.

Gömbölyű termetű, nem magas, peckes, rátartó ember. Apró vizes szürke szemein állandóan pápaszemet viselt; ha beszélt, lassú édeskés hangon beszélt, kissé az orrából és mindig mosolygott. Mellét gőgösen kifeszítette, hogy így a nyájassággal és kevélységgel egyszerre hódítson.

Péter úr elválva élt a feleségétől, mert sűrűn váltakozó feleségei közt volt egy törvényes is, akiről azt beszélték, hogy valamikor Kassán a legszebb leány lett volna. Most, ily állapottal Péter úr ismét új feleség után nézett, azt állítván a leányos házaknál, hogy a válóper véglegesen befejeztetett és csak valami csekély alaki hiba miatt késik a feloldó okmány.

E körülménynél fogva, bár jóval túl lehetett már a negyvenen, mégis számos családnál szíves fogadtatásra talált.

Kéz alatt azt akarta elhitetni, hogy egy igen magas állású gróf természetes fia és kitűnő birtokokhoz van igénye a felső vármegyékben.

A legnagyobb szívszorongásokkal siettem haza a fővárosból.

Gábor öcsém várt a vasútnál.

– Nagy ünnepély lesz, Tili, mondhatom. Te sírtál.

– Kicsit. Micsoda ünnepély? Ezek új lovak.

– De jó veresek a szemeid! Leleplezés. Most vettük a kenderesi vásáron. Ötszáz és fél. De adósság. Anyám akarta. Nagy veszekedés volt. Nini, nézd csak!

– Kit?

– Azt, a fekete Poszlavec hadnagy mellett. Tudod, ki karján sétál? Nagy, igen nagy urak leszünk, vagy amint Hajdú bácsi mondja: mindenünkből kipusztulunk. Nézd, erre jönnek!

És a tizenhat-tizenhét éves fiú vidám nevetéssel figyelmeztetett egy hatalmas termetű barna úriasszonyra, ki a váróteremből éppen lépett ki Péter tanár úr karján, egy ulánus hadnagy társaságában.

– Ferdinandovszky Vencelné, az új törvényszéki elnök felesége. Péter úr már itt is tért foglalt.

Egy nagy kő esett le a szívemről, hogy talán e gonosz embertől megszabadultunk.

Nem tudtam megállni, hogy meg ne kérdezzem:

– Hát hozzánk most nem jár?

– Hogyne járna! Mindenüvé jár, a Farkas utcán megyünk ma haza, apámhoz a hivatalba, ahol csak inni-enni lehet, meg a kártyán nyerni. Péter úr kipusztíthatatlan. Persze, hogy hozzánk is ellátogat. Tegnap este is nálunk vacsoráit. Hej Tili, Tili, cudar dolgok!

A lovak közé csapott és nyílsebesen haladtunk.

Innen-onnan, hogy észrevették, kiszaladtak az utcaajtóba és köszöngettek felém.

Mintha valamit különöset akartak volna mondani.

Apámnak szép birtoka volt, amellett pénztárnokságot viselt Héderen, Héder szabad királyi város tanácsában. Különösen az úri osztály részéről nagy tiszteletben részesült, ami onnan eredt, hogy apám az adóbefizetéseknél túlságosan gavallérosan viselte magát. Sokszor ő fizette a sajátjából.

Nagy hiba volt ez, mert azok az emberek mindig több-több szívességet követeltek, s mikor apám kijelentette, hogy ez így nem mehet tovább, mindennek határa van, akkor ezekből lettek a legnagyobb cselszövők.

Ha én férfi volnék és hivatalnok, azt tenném, hogy hidegen bánnék mindenkivel. Nem sértenék meg senkit; meg nem különböztetnék senkit; de ha valaki olyat kérne, amihez nincs joga, azt mondanám: kíméljen meg, uram, nekem családom van, s hivatalom föltétlen szigorúságot parancsol. Könyveimet mindennap megnézném, hol van fizetnivalóm, honnan járandóságom: pontosan, az utolsó hajszálig azokhoz tartanám magamat, és csak egy krajcárt se fordítanék arra, amihez nincs jogom és biztos alapom. A világon senki nem érdemli meg, hogy könnyelműségeiért kellemetlenségbe keverjem magamat; hogy házamat, háztartásomat zavarokba juttassam, és anélkül, hogy hálára számítanék, mert úgyis hiába számítanék. Magam készíteném önmagam és az enyéim számára a válságot, a szégyent, a bukást, a teljes tönkretételt.

Mert jegyezze meg mindenki: minden bukás hiúságból és rossz számításból származik.

– Itt vagyunk! – kiáltott öcsém, egy alacsony, vastáblás négyszögbe épített sarokháznál megállapodva.

– Hogyan? Hát nem a városháznál?

– Nem, oda a főkapitány helyezkedett. Kivitte a sok brúderoskodásával, hogy a város ott adott neki szállást. Szállj be! Én künn maradok a lovakkal.

Egy hivatalszolga jött elém, hogy vezessen.

Nemigen vett számba, amiből azt magyaráztam, hogy itt az állapotok szegény jó apám részére csakugyan nagyon megváltozhattak.

– Szemtelenség, alávalóság! – mormogá apám, kezeivel hadonászva, amint beléptem és felé tartottam. – Tili, elhiszed-e, hogy alig vártalak már? Egészséges vagy?

E heves kifakadás után hirtelen megváltozott – és sírt.

– Rosszul állunk, leányom, tudd meg, hogy kegyetlen rosszul!

S oly erősen megölelt, hogy szinte felsikoltottam.

– Anyád... eh, nem beszélek.

– Túlságosan sötéten lát apám.

– Mit túlságosan? Illik az egy negyvenesztendős asszonyhoz, hogy most bolonduljon meg? Egymásra vegye a drága ruhákat, ékszereket, versenyezni akarjon a törvényszéki elnöknével – aki báróné.

– De hátha nem úgy van?

– Te is ellenem vagy, neki fogod pártját. Azt hittem, van egy jó gyerekem, aki engem megért, nekem igazságot szolgáltat – s ehol.

– Édes jó apám...

– Elvégre is, ami igaz, igaz: itt minden pusztulóban van.

– Mikor az ősz elején elmentem, még nem volt.

– A váradi rétet eladtam.

Onnan mindig szép jövedelmünk folyt be.

– A szőlőket anyád adta el Kozáryéknak, hogy hintót vehessen, s a bizottsági gyűlésekre azon mehessen nagy gálával.

Szőlőinket is sajnáltam. Ó, mennyi szép napot töltöttünk ott! Az emberek szerettek bennünket, s a legelőkelőbb családok tisztelték meg egyszerű, csinos villánkat. Hányszor szólt ott a zene szüretkor! Azt hitték, nincs boldogabb ember a világon, mint mi.

Ajkamon reszketett a vádló szó: miért adták el? De elnyomtam minden bánatos érzést szívemben.

– Gödör utcai házunkra négyezret vettünk fel.

– Miért? – kérdém ijedten.

– Miért? Anyád munkája. Elvégre is innen szabadulnunk kell.

– Hova? Ó, apám...

– Ez az, amiért hazahívattalak. Nekem rajtad kívül senkim sincs, akivel bizodalmasan tudjak beszélni. Gábor még gyerek, éretlen, amellett kevély, mint az anyja, azt hiszi, ami kis vagyonom van, az örökké tart. Nelli? Abból se várok valami sokat. A többiek aprók.

– Ó, apám, mily’ boldogok lehetnének, ha megértenék egymást!

– Azaz tűrjek el mindent! Szép! Ezért küzdjön, szenvedjen, dolgozzék éjjel-nappal egy apa, hogy a végén egy hitvány bábbá aljasodjék. Miért? Egy rossz asszonyért!

– Ne beszéljen nekem apám anyámról, mert inkább szolgálni megyek!

– Tehát te belenyugszol abba, hogy anyád szeretőt tartson?

Mint a kés, hasította e rettentő szó szívemet.

– Hallgass meg, Tili, te okos és jó leány vagy, lásd tisztán a helyzetet! Vagy ne beszéljek? Hagyjak mindent mentire? Ússzék el az árban az utolsó deszkadarab is? Jó, elvégre be kell fejeződniük a dolgoknak. Eladni kótyavetyén mindent és felkötni egy lelketlen asszony miatt a koldustarisznyát.

Hallgattam, mert láttam, hogy ellenvetéseimmel apámat lecsöndesíteni nem fog sikerülni.

Így szokott, s ha kipanaszolta, kivádaskodta magát, más szemmel nézi a felhőket.

– Az a tervem, Tili, hogy beállok a települők közé. Elvégre új föld, új szerencse!

Nem tudom, mikor vette föl apám e szót, hogy: elvégre, de úgy láttam, hogy e szó, mint egy szép refrén valamely költeményben, megnyugtatja őt.

Vannak szavak, melyek egy-egy felsóhajtásban, vagy kitörésben a lélek egész titkos belső küzdelmét föltárják. Ez az elvégre szó is ilyen lehetett apámnál.

Hanem én mégis nagyon sötétben tapogatóztam.

Apám rettenetesen féltette anyámat, és anyám fölötte mód szerette, ha ünnepelték. Eddig az én nézeteim ennyit vettek csak észre. Itt bűn még, gondolom, nem kezdődik. Nem volt tehát okom anyámat elítélni és apámat pártállásommal ingerelni.

Apám magas termetű, barna ember volt, gyengén őszülő fekete hajjal, mindig katonásan rendben tartott vastag bajusszal, nagy tüzes csillogó szemekkel, kissé hajlott orral, melynek lyukaiból hegyes szőrszálak állottak ki és ezek ott úgy mozogtak, mintha haragos élőlények lettek volna. A vállas, széles mellű, kurta nyakú embert mindenki erősnek hitte, holott minden nagyobb fokú fölhevülés után oly gyenge volt, hogy szinte elájult.

Mert ettől tartottam, tartózkodtam állításait erősebben megcáfolni.

– Mondd – simogatta meg az arcomat mi a véleményed arról, hogy innen elköltözzünk? Az aratás most is rosszul fizetett, ez egy; a szőlőket eladtuk, ez kettő; házaimat igen megterheltük, ez három; fizetésem ebédekre, név- és születésnapokra alighogy elég, ez...

– De hát minek – törtem ki – annyi vendégeskedés?

– Minek? Gyermek vagy. Mit lehet ma elérni vendégeskedés nélkül? Aztán anyád most egy másik versenytársat kapott a törvényszéki elnöknében – le akarja gyűrni.

Büszkébb volt, semhogy kimondta volna: Péter Lajos (mert Tamást így hívták igazi nevén) az ok.

– István – kiáltotta be a hivatalszolgát –, Hauzer úr nem járt még itt?

– Éppen az ellenőr úrnál van. Töri.

– Helyes. Hányan vannak már a települők?

– Lesz elég, tekintetes uram. Nagy a szegénység, aztán szörnyen el vagyunk szaporodva. Csak innen tőlünk a tanácsból felszámíthatok hetet, hát a városból! Megesszük azt a földet, mint a mannát.

Apám arca hirtelen kiderült, s vidám hangom mondá:

– Bocsásd be Hauzer urat! Mehet kend.

Odafordult hozzám és a hit, bizalom teljességével mondá:

– Elvégre édes leányom: új föld, új szerencse. Kimászunk a bajokból, egy csomó irigy embert nem látok többé, talán az anyádnak is megjön az esze. S ha összefogunk, még egyszer fölemelkedhetünk. Csupa tisztességes emberek, jobbára szegény hivatalnokok, szinte egy krajcár nélkül, de összetartó lélekkel és egymást becsülő szívvel. Különben Hauzer már megkezdte a foglalást, ő már épít. Valósággal – egyébiránt magad is fogod tapasztalni, hogy ő a telep angyala. Egy ritka eszes, becsületes ember, de aktivus, de eleven, a vaksága miatt penzionálták, s mégis ő lát meg mindent. Már az igaz, hogy ritka egy kapitális ember.

– Isten hozott, Nándikám! A leányom, Tili, most jött haza Pestről. Ez előtt beszélhetsz.

Egy nagy szemű, halvány ember ugrott be. Tajtékpipa lógott a szájából. Vetett rám egy futó tekintetet, aztán minden fölemelhető apróságot, eszközt, ollót, kést, vonalzót, poharat, hivatalos iratot, könyvet fölemelgetett.

– Nincs egy kis pálinkád?

– Bizony itt, pajtás, nincs.

– Van énnálam, hoztam.

S kiemelt a belső zsebéből egy literes zöld üveget.

– Ilyen szilvóriummal fogok szolgálni. A sógorom Bogárháton nagy spirituszgyáros, ő fogja adni nagy quantumban, részletfizetésre. Ital ám ez! Nagyszerű.

Erőnek erejével azon volt, hogy én is megkóstoljam.

– Szilvóriummal már ellátom a telepet. Van-e itt egy kis kenyér?

Apám kapkodott ide-oda, de természetesen nem volt. Hauzer úr kivett a kabátja külső zsebéből egy fél cipót, s odatartotta elém, hogy én törjek belőle.

– Mi már kenyeret eszünk. A sógorom pék Lanason, ő fogja mindennap háromszor szállítani a friss süteményt reggel, délben és este. Viszi a házakhoz és adja részletfizetésre. Kenyér a fő egy háznál, ahol kenyér van és jó kenyér, ott nincs betegség, ott békesség van és jókedv. Az én gyermekeim olyanok, mint a piros rózsa, nem győzöm őket ezzel a pompás jó kenyérrel. Majd lehúztak a lábamról. Kalács ez, barátom. Ilyet fogunk enni a telepen, részletfizetésre a sógoromtól.

Nem hagyott békét, míg föl nem dicsértem a kenyeret, holott a sok burgonyától savanyú volt és ragacsos.

– Nincs ennél egészségesebb valami. Elhiszem. Sógorom mintapék. Aki egyszer az ő kenyerét szerencsés volt megkóstolni, az nem eszik más kenyeret. No hát ilyen kenyeret kapnak, nevetségesen olcsó árban a telepiek, részletfizetésre! Mit szól ehhez, kisasszony?

Apám, aki otthon még a kalácsot sem ette, mert azt mondotta, lisztből van, most ezt a rossz kenyeret tüntetőleg morzsolgatta és kért a szemeivel, hogy egyem, legalább ennek a jó embernek a kedvéért.

– Hozass be egy kis bort, nincs itt bor? Össze akartam hasonlítani az enyémmel. Nézd, ez a bor! Vörös, de igazi természetes szín. Tegnap nem volt ám még ez fehér! A rubinnak van ilyen színe. Kisasszonynak látom jó ízlése van, csak ebből az üvegből hajtson fel egy kis kortyot!

– Sohasem iszom.

– Az én leányaim, fiaim, mind isznak, én a feleségemmel délben, este megiszom két litert. Hanem ám ez bor. A sógorom báró Tolda borásza. Ő fogja szolgálni a telepnek a borokat kicsinyben és nagyban, részletfizetésre. Nem szabad, hogy a telepen szomorú ember legyen csak egy is. Állandóan lesznek finom jó boraink. De kisasszony, nagy szó ám ez! Az ember összevész egy kicsit a feleségével – ott a bor. Segít. Az ember nem tudja fizetni a szabóját, előáll a pör. Iszik. Valamelyik fiú rossz fát tett a tűzre, s az iskolából kicsapják – megint jó orvosság a bor. Nincs a bornál szükségesebb házi szer! Sógorom ezzel is ellátja a telepet – részletfizetésre.

– Hauzer bácsi arany ember – mormogá apám.

– Nem, az nem vagyok, mert mint minden becsületes ember a világon, én is szegény vagyok, de a szívem, az nem enged senkinek a jóságban. Élek-halok a közügyekért. Ha addig járok is, míg a lábam térdig elkopik, de a telepen nem szabad egy léleknek is búsulni! Míg itt beszélünk, a kisasszonynak már kigondoltam egy jó partit.

– Kit? – kérdém nevetve.

– A nagy fiamat, a Nándort, most teszi az ügyvédi vizsgát. Az ám a fiú. De én azt is megmozdítom, hogy a telepen egy kiházasító intézet keletkezzék. Csertán sógorommal beszéltem is már eziránt. A telepen megmutatom, hogy nem lesz vénleány.

– Csődítek ide annyi fiatalembert, csinálunk kaszinót, ott állandó tánc- és eszem-iszom estélyeket tartunk, sógorom lesz a kaszinóbérlő. Pesten húsz évig volt kávés, annak van praxisa. Így bizony.

– Nagyszerű ember vagy, Nándikám. Nem ég az a pipa, itt egy jó szivar, gyújts rá!

– Köszönöm. Elteszem. Elviszem a nagy fiamnak.

– Jó apa vagy.

– Én? Szívem-vérem a gyermekeimé. Amennyire boldogok a gyermekeim: annyira boldog a feleségem. Nézze meg valaki az én feleségemet, akkor mondja meg, hogy Hauzer ki! A legelső salátát mi esszük, a legelső karalábét mi esszük, a spárga még csak rügy, de már asztalunkon párolog, káposzta, répa újburgonya – ó, az én sógoraim verekednek, hogy melyik szállítsa hozzánk elébb.

– Én minden rokonommal így vagyok.

S mutatta apám az egymásba akasztott ujjait.

– Majd másképp lesz minden. Ott egy összetartó családot fogunk képezni.

– Elvégre mégiscsak van valami abban – mondá apám elgondolkodva, és bánattól vagy reménytől csillogó könnyekkel nézve reám –, hogy: új föld, új szerencse!

– Hogyne volna! A gólya addig kelepel a magasban, addig válogat a háztetők, kémények, boglyák között, míg a legjobbat megtalálja. Ott aztán megépíti házát. Így tesz az okos ember is. Én már voltam szatócs, vendéglős, gazdatiszt, bérlő, vállalkozó, telegráfos, postás – most kaptam meg az igazi helyemet. Itt ütöm le sátorfámat, s itt akarok meghalni. Már hetvenöt telket eladtunk, de eladhatunk akár ezret. Temérdek a nyomorult ember, akit a reménység hajt. Aztán az, barátom, hogy egymást támogatjuk.

– Igaz. Tili, ez a fő!

– Hallom, hogy a kisfiad beteg.

– Csak torokgyík.

– Akármi. Becsületes doktor nélkül én lélegzeni se tudok. Első, hogy a doktor quasi családtag legyen. Ilyen családtagról is gondoskodtam. A sógorom Ugaron megígérte, hogy eljön hozzánk, ha lesz negyven család, per évenkénti 10-15 forint – lesz nagyszerű doktorunk. Aláírsz? Persze, hogy aláírsz. Nem ide, oda, nem, nem, ott a bor van, amott a fa, a zöldség, a kenyér, azokra is természetesen aláírsz, mert részletfizetésre megy minden – a doktor rubrikája ez. Lássa, kisasszony, ilyen ember Hauzer bácsi. Nálunk halálnak se szabad lenni!