A mű eredeti címe:

Furthermore

Fordította:

Heinisch Mónika

Fedélterv:

Hegyi Péter

© 2016 by Tahereh Mafi

© Heinisch Mónika, Hungarian translation, 2017

© Ciceró könyvstúdió, magyar kiadás, 2017

Ez a mű a képzelet szüleménye. A nevek, szereplők, helyek és események vagy a szerző fantáziájából származnak, vagy a fikció szűrőjén keresztül jelennek meg, így bármely – jelenleg vagy múltban – létező személyhez, vállalkozáshoz, céghez, eseményhez vagy helyszínhez való hasonlóság, csakis a véletlen műve.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-040-1

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Ransomnak, mindörökre

Egyszer régen született egy lány.

Nem volt különösebben izgalmas esemény…

A szülők boldogok voltak, az anya örült, hogy túl van rajta, az apja pedig megkönnyebbült, hogy lehull a lepel a nagy titokról. Nem sokkal később rádöbbent, hogy a kisbabájuknak, akinek az Alíz nevet adták, egyáltalán nincsenek pigmentjei. Haja és bőre is tejfehér volt, szíve és lelke lágy, akár a selyem. Csak a szemében maradt némi szín: a mézsárga leghalványabb árnyalata. Olyasfajta gyermek volt, akit a világ nem igazán tudott méltányolni.

Fenyérhát a színekre épült. Jóformán kirobbant a színektől, bebugyolálták, széltében-hosszában kitöltötték. Lakóit a legragyogóbbak között tartották számon – állítólag a bolygókról mintázták őket –, ezért a fiatal Alízt egyszerűen túl halványnak bélyegezték, bár ő maga is tudta, hogy ez nem igaz. Aztán szép lassan megfeledkeztek az egészről.

Hát így kezdődött…

Megint esett a nap.

Lágy, ragyogó esőfény töltötte be a levegőt, cseppjei keresztülhasítottak az évszakon. Az állhatatos és kiszámítható telet egyre több helyen fúrta át az alóla kikukucskáló, túláradó tavasz. A világ készen állt az átalakulásra. Fenyérhát lakói rájuk jellemző izgatottsággal várták a kikeletet – mindig is szerették a megszokott, előrelátható változásokat, mint például az éjjel átfordulása nappalba vagy az eső megfagyása. Azzal nem tudtak volna mit kezdeni, ha az éjszaka tortává változik vagy az eső cipőfűzővé, hiszen annak nem lett volna semmi értelme, márpedig az értelem rendkívül fontos volt egy olyan népnek, amely a mágiára alapozva építette fel az életét. Alízzal kapcsolatban pedig végképp tanácstalanok voltak, akármilyen erősen hunyorogva szemlélték.

A zsenge korú Alíz szinte mindenben megfelelt az ideális fiatal lány képének: okos volt, virgonc és sok lényeges dologban kellőképpen szenvedélyes. Ugyanakkor egy alapvető szempontból hiányosságot mutatott, és pont ez a fogyatékossága tette érdekessé és módfelett szokatlanná. De erre még később visszatérünk.

Az a délután, amelyen történetünk kezdődik, csupa halk és nyugodt rezzenéssel volt tele: a szél kioldotta az ablakok zárját, az esőfény szétlibbentette a függönyöket, a frissen nyírt fű pedig csiklandozta a csupasz talpakat. Az ilyen napokon Alíz legszívesebben világgá ment volna, és mivel már kis híján betöltötte a tizenkettőt, fel is volt készülve egy nagy kalandra. Mindössze pár nap volt hátra a Tálentumig, és Alíz eltökélte, hogy megnyeri a versenyt, hiszen ez garantálta, hogy vitorlát bonthasson új felfedezések felé.

Hazafelé sétált, és időnként hátrapillantott a távolban csillogó városra. A főtér nem kis átalakuláson ment keresztül a közeledő ünnep tiszteletére, és a parancsszavak az építkezés zajaival vállvetve visszhangzottak a környező dombok között. Alíz ugrándozott a macskaköveken, arcát esőfény melengette, kezével arany ragyogás után tapogatózott. Átragadt rá a város izgatottsága; a levegő olyan töményen megtelt ígéretekkel, hogy Alíz szinte bele tudott volna harapni. Miközben felnézett az égre, orcája vidám, gömbölyű almát formált. A fény felszikrázott, majd elhalványult, a felhők bőszen gomolyogva kapaszkodtak egymásba, szétfoszlottak és feltornyosultak, ahogy egy hete folyamatosan. Már csak egy nap, gondolta magában Alíz, és akkor minden megváltozik.

Alig bírta kivárni.

Közben rátért a fő csapásra, egy zölddel szegélyezett, döngölt földútra. Szorosan fogta a kosarát, nehogy a mellette elhaladó szomszédok elsodorják, hol üdvözlően, hol búcsúzva biccentett, és örült, hogy aznap nem feledkezett meg a ruhájáról. Az anyja örökké ezzel nyaggatta.

Kivett egy tulipánt a zsebéből, és leharapta a fejét. Érezte, ahogy a szirmok rátapadnak a nyelvére, a bársonyos felületet és a püspöklila színt is. Behunyta a szemét és megnyalta a száját, mielőtt tovább rágta volna a virág szárát. Nem volt még egészen zöld, mégis világosabb és vibrálóbb, mint a szirmok. Dal lakozott abban az árnyalatban, és Alíz a testén belül is érezte énekét. Lehajolt, hogy üdvözöljön egy fűszálat, és így suttogott: Szia! Én is, én is! Még élünk.

Furcsa lány volt, még a fenyérhátiak szemében is, pedig ők hozzá voltak szokva a nap záporozásához, a kicsattanóan ragyogó színekhez és a mágiához is, amely életük része volt, akárcsak az összeráncolt homlokú szülők. Alíz furcsasága a legegyszerűbb tettekben is megnyilvánult, bár leginkább abban, hogy képtelen volt egyenes úton hazamenni. Túl sokszor állt meg, túl gyakran kódorgott el a fő csapásról, túl sokáig tartotta benn a mélyen beszívott levegőt, mert önző volt ahhoz, hogy lemondjon róla. Addig-addig pörgött, amíg a szoknyái körökbe nem rendeződtek körülötte, és olyan szélesen vigyorgott, hogy majdnem szétrepedt az arca, akárha szirmot akarna bontani. Fáradhatatlanul szökdécselt lábujjhegyen, és csak akkor engedte ki a száján azt, ami nem volt az övé, amikor már nem bírta tovább tartani.

Apa egyszer azt mondta neki, hogy ha felnő, vadvirág lesz. Lengő szoknyás vadvirág, a feje tetejétől a térdéig érő, táncoló hajfonatokkal. Alíz bízott benne, hogy neki lesz igaza, nem anyának, aki szerint soha nem tudna olyan bonyolult lénnyé válni, olyan sok kusza végtaggal és szükséglettel. Alíz néha szerette volna visszaültetni magát a földbe, hátha legközelebb másvalamiként nő ki, valami jobbként, például pitypangként, tölgyfaként vagy feltörhetetlen dióként. Anya viszont azt válaszolta (mint mindig), hogy lánynak kell maradnia, és az is maradt.

Alíz nem rajongott túlzottan anyáért. Túl öregnek tartotta és zavarba ejtőnek; az sem tetszett neki, ahogy különböző falak és ajtók miatt aggodalmaskodott, meg a rájuk költött pénz miatt. Ugyanakkor szerette is anyát, olyan gyerekekre jellemző szeretettel. Anya lágy volt és meleg, és általában mosoly bujkált az arcán, ha Alízra nézett. Néha dühösnek látszott, máskor könnyek csillogtak a szemében, de a lány ezzel nem törődött túl sokat.

Szorosabban markolta kosarát, és a fejében visszhangzó dallamra tovább táncolt az úton. Lábujjai felmelegítették a földet, és a haja, amely súlyával szinte lehúzta a fejét, a dal ütemére lobogott. Karperecei az esőt utánozták, a cseppek egyszerű zenéje csendült fel, ahogy az ékszerek egymásnak koccantak a könyöke és a csuklója között. Behunyta a szemét. Úgy ismerte ezt a táncot, mint a saját nevét: a szótagok beleolvadtak a testébe, és olyan természetességgel ringatták a csípőjét, ahogy semmilyen más ritmus nem tudta volna.

Ez volt az ő képessége, a tehetsége, amellyel Fenyérhátat gazdagította. Ez jelentette számára a belépőt a nagy nevek közé. Évek óta készült a bemutatóra, és eltökélte magában, hogy a kitartó gyakorlás nem lesz hiábavaló.

Nem lesz h…

– Hé, te! Mit csinálsz ott?

Alíz megriadt. Valaki elbotlott és elesett, a lány pedig némi csüggedt körültekintés után megállapította, hogy csak ő maga lehetett az. Gyűrött szoknya, néma karperecek, az esőfény hűlt helye az égen. Elkésett. Anya le fogja teremteni.

– Hé! – Ugyanaz a hang. – Te meg mit…

Alíz összefogta a szoknyáit, és a kosara után tapogatózott a sötétben. Vakon keresgélt, és közben kezdett eluralkodni rajta a pánik. Anya állandóan óvta tőle, hogy szóba álljon idegenekkel – főleg idegen férfiakkal. Ha félsz, akkor felejtsd el a jó modort! Nem kell illedelmesnek lenned, ha megijedtél. Érted?

A lány bólintott.

Anya viszont most nem volt ott, hogy elismételje neki ezt az utasítást. Alíz félt, és nem érezte szükségét, hogy illedelmesen viselkedjen.

Az idegen, mint kiderült, nem férfi volt, inkább csak egy fiú. Alíz már arra készült, hogy dörgedelmes hangon távozásra szólítja fel, de valahogy a fejébe férkőzött a gondolat, hogy ha csendben marad, akkor félig-meddig láthatatlanná válik. Inkább imádkozott, hogy a hallgatásától a fiú elbátortalanodjon, ne pedig felemelje a hangját.

Sajnos a kívánsága látszólag mindkettőjükre teljesült.

A nap magára húzta a sötétség takaróját, miután lebukott, és a hold nem sietett átvenni a helyét. A lányt elnyelte a feketeség. Sehol sem érezte vagy látta a kosarát.

Elhatalmasodott rajta a nyugtalanság. Hirtelen megértette, mit jelent aggódni, és megígérte magának, hogy soha többé nem ítéli el anyát ezért. Egyszeriben ráébredt, mennyire nehéz dolog folyton félni valamitől, és mennyi időt felemészt. Váratlanul az is világossá vált számára, hogy miért van mindig tele a mosogató.

– Ez a tiéd?

Alíz kicsit elfordulva egy mellkassal találta szembe magát. Egy mellkas volt az arca előtt, és abban a mellkasban egy szív dobogott hevesen. Hallotta a lüktetést és pumpálást, az apályban és dagályban tovaáramló vér zubogását. Ne hagyd, hogy elterelje a figyelmedet! – emlékeztette magát szinte könyörögve. – Jusson eszedbe, amit anya mondott!

De jaj…

Nem akármilyen szív volt az!

Micsoda szimfónia hullámzott abban a testben!

Alíznak elakadt a lélegzete.

A fiú hozzáért a karjához, így nem maradt más választása, mint megcsapni. Végre hasznát vette a karkötőinek. Ütött, rúgott és még sikoltozott is egy kicsit, kitépte kosarát a fiú kezéből, és hazáig futott, kifulladva és izgatottan, és örült, hogy a hold végre úgy döntött, csatlakozik hozzá.

Alíz végül nem mesélte el Anyának, mi történt.

Anya annyira mérges volt a késése miatt, hogy majdnem leharapta a lánya kezét. Nem is hagyta, hogy megmagyarázza, miért koszos a szoknyája, miért repedt el a kosár (igaz, csak egy egészen kicsit) és miért tapad annyi fűszál a hajába. Anya félelmetes arcot vágott, rámutatott egy székre az asztalnál, és azt mondta, hogy ha még egyszer elkésik, csomóra köti az ujjait. Megint.

Anya mindig csak fenyegette.

Akkor érezte jól magát, ha fenyegethette, csakhogy Alíz unta már ezt a játszmát. Általában rá sem hederített anya zsarolásaira (Ha nem eszed meg a reggelidet, egy suhintással elefánttá változtatlak! – mondta például, és a lány tényleg remélte, hogy megteszi), ám egyszer, amikor Alíz levetkőzött a vacsoraasztalnál, anya azzal akarta megbüntetni, hogy fiúvá változtatja, és ettől a lány annyira megijedt, hogy elfogta a szédülés, és egy egész hétig nem volt hajlandó levenni a ruháit. Azóta többször is felmerült benne, hogy a fiútestvérei talán nem is fiúnak születtek, hanem a rosszalkodásuk miatt változtatta őket fiúvá az anyjuk.

Anya körültekintően pakolta ki Alíz kosarát, és sokkal jobban ügyelt a tartalmára, mint a kopott konyhaasztalnál ülő négy gyereke bármelyikére. A lány a megfakult asztallapot simogatta, amely egészen simává csiszolódott a sok-sok évtizednyi használattól. Apa saját kézzel fabrikálta az asztalt, és Alíz gyakran úgy képzelte, emlékszik rá, ahogy Apa befejezi. Ez persze butaság volt, mert jóval a születése előtt készítette.

Arra a székre nézett, ahol apának kellett volna ülnie. Üres volt, talán már meg is szokta ezt az állapotot, Alíz pedig lehorgasztotta a fejét, mert a bánat nehéz vasként sújtott le a csontjaira. Aztán nagy nehezen ismét felnézett, és akkor meglátta, hogy a másik három széken ülő fivérei olyan várakozón merednek rá, mintha azt várnák, hogy fehérrépává változtatja az ingüket. Bármely más alkalommal meg is tette volna, ha kedve támad hozzá, de ezúttal anya túlzottan feldúlt volt, és Alíz nem szívesen költözött volna ki a disznóólba.

A lány lassan kezdett rájönni, hogy nemcsak ő nem kedveli anyát, hanem anya sem kifejezetten imádja őt. Nem tetszett neki, hogy kilóg a sorból, és amúgy sem az a fajta szülő volt, aki elfogult a gyerekeivel vagy eleve rajong értük. Nem találta elragadónak gyermeki huncutságukat. Úgy vélte, hogy Alíz tökéletesen el tudja látni a feladatait, csak sajnos lehetetlenül viselkedik. Egy őszinte délutánon még azt is elárulta volna, hogy nem szereti a gyerekeket, soha nem viselte jól őket, de most már itt vannak, és kész. (Viszonylag sok szépet és jót is mondott anya Alízról, de valamiért soha nem ügyelt rá, hogy ezeket különösebben hangsúlyozza.)

Alíz kivett egy virágot a vacsorájából, a szájába rakta, és a nyelvével forgatva ízlelgette. Imádta a virágokat, egyetlen harapástól is frissnek és üdének érezte magát, minden újrakezdésre késznek. Anya mézbe merítette a szirmokat, ám Alíz jobban szerette eredeti, nyers ízüket. Az igazságot szerette: a nyelve hegyén és a szájában is.

A konyha meleg volt és otthonos, bár a tűz inkább csak pislákolt. Alíz és anya minden tőlük telhetőt elkövettek, hogy ellensúlyozzák apa távollétét, de némely estéken minden kimondatlan igazság ott tornyosult a tányérjukon, és sziruppal nyakon öntött bánatot falatoztak anélkül, hogy egyetlen szót szóltak volna. Ez az este nem tartozott a legrosszabbak közé. Ezen az estén levendulaszínben ragyogott a tűzhely, miközben anya a lángokat szította és bedobta a tűzbe az Alíz által gyűjtött bogyók egy részét. Hamarosan az egész házat betöltötte a meleg füge és borsmenta illata, és a lánynak az a képzete támadt, hogy ha akarná, az egészet ki tudná nyalogatni a helyiségből. Anya végre elégedetten mosolygott. A fenyérbogyóknak mindig sikerült előcsalogatniuk belőle az apával töltött boldog időket, a kellemes és békés régi napokat. Ilyen bogyókat csak a legszerencsésebbek találhattak, azok is csak ritka ajándékként (hiszen ilyen bogyókra csak elvétve lehetett rábukkanni), apa távozása óta viszont anya megszállottan rajongott értük. Csak éppen ott volt a bökkenő, hogy kizárólag Alíz által tudott hozzájuk jutni (később elmagyarázom, miért), a lány pedig mindig talált ilyen gyümölcsöt, mert amióta először hazahozta a terméseket, sokkal jobb lett az élet a házban. Alíz sokszor késett, lusta volt, zilált és rendetlen, ráadásul kötekedett is, az viszont nem fordulhatott elő, hogy bogyók nélkül térjen haza.

Ezen az estén azonban majdnem így alakult.

Gyakran érezte úgy, hogy anya csak kihasználja őt: tudta, hogy apa eltűnése óta a fenyérbogyók jelentik az egyetlen gyógyírt szíve bánatára. Tisztában volt vele, hogy anyának szüksége van rá, de nem érezte, hogy méltányolná az igyekezetét. Habár elszomorította anya viselkedése, egyúttal sajnálta is őt, és a sajnálat erősebbnek bizonyult a bánatnál. Szerette volna, ha anya felnő – vagy inkább összemegy – a feladathoz, hogy olyan anya legyen, akire neki és a fivéreinek szüksége van. Anya viszont nem talált vissza a régi énjéhez, ezért így kellett elfogadnia, képességeihez mérten kellett szeretnie és viszolyognia tőle. Remélte, hogy hamarosan, rövid időn belül elindul a javulás útján. Jobb lesz és nagyobb. Csakhogy miközben az egyik évszak a másikba fordult Fenyérháton, Alíz kezdte úgy érezni, hogy már eleget várt.

Megnyeri a Tálentumot, bebizonyítja anyának, hogy egyedül is boldogul a világban, és soha többé nem vesz fel harisnyát. Felfedező lesz belőle! Feltaláló! Nem… inkább festő! Pár, széles ecsetvonással megragadja az egész világ lényegét. Magától mozogni kezdett a keze, és alakzatokat rajzolt a méztől fénylő tányérra. Egy pillanatra diadalmasan felemelte a karját, mire az ecsetként használt villa kirepült az ujjai közül, hogy elegánsan leessen – a fivére hajába.

Anya egy merőkanállal közelített felé, Alíz pedig összehúzta magát a széken, és hirtelenjében a jövőjéről is megfeledkezett.

Ezen az éjjelen alighanem a disznók között fog aludni.

Újabb fejezetek errefelé

Nem is volt olyan rossz a disznók között. Meleg áradt a testükből, összekucorodtak a szénán, és halk röfögésük megnyugtatta, álomba ringatta Alízt. Elővette zsebéből a megmaradt két fink egyikét, és félbetörte, a másikat pedig gondosan elrakta. A disznók hirtelenjében illatozni kezdtek, mint a friss citrom vagy a tükörfényű alma, és hamarosan már semmi zavaró nem maradt az ólban. Meleg és illatos éjszaka telepedett az ólra, ahová néhány törött tetődeszka résein keresztül kukucskált be a csillagos ég. Vidáman szikráztak a fények, bár az éjjel valódi csillagai a bolygók voltak: csábító, élénk színfoltok a mennybolton. Százharminckét planéta pettyezte Alíz tótágast állt látómezejét, és úgy forogtak körkörös pályájukon, mint a lány karperecei a karján és a lábán.

Az egész alkarját ékszerek díszítették, ahogy a bokáit is. A legkülönfélébb helyekről gyűjtötte össze a karpereceket, a környező dombok összes piacáról, minden dombról, ahová sikerült felmásznia. Apa távozása után egész Fenyérhátat bejárta a környező dombvidékkel együtt, minden ajtón bekopogtatott, és mindenkit megkérdezett, nem tudja-e, merre ment.

Mindenki más választ adott a kérdésére.

Csak annyit sikerült kiderítenie, hogy egy vonalzót vitt magával, ezért néhányan biztosra vették, hogy a tengert akarja megmérni. Mások szerint az eget. Vagy a holdat. Azt sem zárták ki, hogy megtanult repülni, és elfelejtette, hogyan kell visszatérni. Anyának ugyan sohasem említette, de volt egy olyan sejtelme, hogy apa visszaültette magát a földbe, mert kíváncsi volt, hogy ha újra kihajt, nem lesz-e magasabb.

Megérintette az aranyból, ezüstből és kőből készült ékszereket. Anya minden hónapban három finket adott neki, amelyekből egyet mindig karperecre költött. Rajta kívül senki más nem értékelte őket, ám ő ettől csak még jobban megbecsülte fényes kincseit. Az első karperecet apától kapta – pont mielőtt elment –, és a távolléte alatt minden hónapban vásárolt magának egy újabbat.

Ezen a héten vette meg a harmincnyolcadikat.

Le-lecsukódó szemmel gondolt arra, hogy a karkötők talán segítenek apának megtalálni őt. Lehet, hogy meg fogja hallani, ahogy keresi. Biztos volt benne, hogy ha apa egyszer nagyon figyelni fog, meghallja, ahogy a táncával hazahívja őt.

Aztán az oldalára fordult, és álmodni kezdett.

Most pedig, amíg a mi kis Alízunk alszik, tekintsünk át néhány fontos részletet.

Először is: Fenyérháton a varázsláshoz nem volt szükség semmiféle jellegzetes mágikus eszközre, például pálcára vagy főzetekre, sőt varázsigéket sem kellett bemagolni. A legegyszerűbben talán úgy lehet megfogalmazni, hogy Fenyérhát gazdag volt természetes forrásokban, legfőképp színben és mágiában. Roppant kicsi és roppant régi falucska volt Babérföld lankáin, és szinte soha, senki nem tévedt arrafelé az ott lakókon kívül (ami nagy kár, mert nyaranta elbűvölő volt), és a fenyérhátiak sem nagyon mozdultak ki, hiszen bőven elegendő színt és mágiát szüreteltek a levegőből és a földből, és erre egy egész pénzügyi rendszert építettek fel. Fenyérhát történelméről és földrajzáról sokat lehetne mesélni, én azonban most nem megyek bele a részletekbe, mert talán a kelleténél hamarabb elárulnék néhány titkot.

Másodszor: Fenyérhát összes lakója bizonyos mértékű mágikus képességgel rendelkezett, de ha valaki többet akart, az pénzbe került, Alíz családjának pedig nemigen volt tartaléka. A lánynak is csupán néhány finkje volt, ezért sóvárogva nézte azokat a gyerekeket, akiknek a zsebe tele volt stollárokkal, és kedvük szerint válogathattak a kirakatban kínált édességek közül.

Ezen az éjszakán Alíz arról a kalókáról álmodott, amelyet másnap meg akart venni. (A hitelesség kedvéért hozzá kell tenni: Alíz nem tudta még, hogy másnap kalókát akar vásárolni, de az ilyesmire általában ráérez az ember.) A – falatnyi fűből és lépes mézből készült – kalókát sokan imádták, így bárki biztosra vehette, hogy nem fogja megbánni, ha rákölti az összes tartalékát.

Ott történt meg, ahogy a disznók mellett feküdt és édességekről ábrándozott, fülig felhúzott szoknyával, bokapereces lábát a közeli zsámolyon nyugtatva, hogy először hallotta meg annak a fiúnak a hangját, akinek a mellkasával korábban már találkozott.

Mondott valamit, talán köszönt, vagy megkérdezte, hogy van (ez kicsit a feledés homályába vész), mire a lány annyira felháborodott, hogy hirtelenjében még félni is elfelejtett. Hangosan sóhajtott, arcát a bolygók felé fordította, és szorosan behunyta a szemét.

– Nem szeretnélek még egyszer megütni vagy megrúgni – szólalt meg. – Szóval leköteleznél, ha továbbállnál.

– Látszik a bugyid – felelte a fiú. Csak így, bárdolatlanul.

Alíz céklavörös arccal, porig alázva pattant fel. Majdnem belerúgott az egyik disznóba, és amikor végre sikerült összeszednie magát, megbotlott egy moslékosvödörben, és a falnak esett.

– Ki vagy te? – rivallt rá az idegenre, és közben azon járt az esze, vajon hol hagyta a lapátját.

A lány fülét ujjak csettintése ütötte meg, és az ól hirtelen megtelt fénnyel, mintha valami fényglória vonta volna be. Azonnal megpillantotta a lapátját, és mielőtt még tervet szőtt volna a megkaparintására, a fiú magától odanyújtotta neki.

Gyorsan kitépte a kezéből.

Furcsán ismerős volt a fiú arca. Alíz hunyorogva nézte a fényben, és az állának szegezte a lapát hegyes végét.

– Ki vagy te? – ismételte felbőszülten, majd hozzátette: – És meg tudnál tanítani arra, amit az előbb csináltál? Évek óta próbálom a fénycsettintést, és soha nem si…

– Alíz! – szakította félbe a fiú nevetve. Megcsóválta a fejét. – Én vagyok az.

A lány pislogott néhányat, majd eltátotta a száját.

– Apa? – nyögte ki.

Alíz tetőtől talpig végigmérte, és közben a lapátot is elejtette.

– De apa, te sokkal fiatalabb vagy, mint amikor elmentél… nem biztos, hogy anya ennek örülni fog…

– Alíz! – A talán-idegen megint elnevette magát, megragadta a lány karját, és egyenesen a szemébe nézett. Melegbarna bőre volt, a szeme pedig szinte riasztóan kék, már-már ibolyaszínű. Rendkívül egyenes lett az orra, megkapóan szép a szája, elegáns ívű a szemöldöke, szerfelett tökéletes az arccsontja, haja színe akár az ezüst heringeké, szóval semmiben sem hasonlított apára.

Alíz újra felkapta a lapátot.

– Szélhámos! – kiáltotta. A feje fölé emelte a szerszámot, készen arra, hogy betörje a fiú koponyáját, ám az idegen újra megmarkolta a karját. Kicsit (sokkal) magasabb volt nála, így könnyen megfélemlíthette, de Alíz egyelőre nem lett volna hajlandó beismerni a vereségét.

Ezért inkább beleharapott a fiú karjába.

Sajnos túlzottan is erősen.

A fiú feljajdult és hátratántorodott. Amikor felnézett, Alíz rácsapott a lábára a lapáttal, ezért térdre rogyott. A lány megállt fölötte, készen rá, hogy a fejére is rásózzon.

– A francba, Alíz, mit művelsz? – rimánkodott a fiú, és az újabb, végső ütéstől tartva eltakarta arcát a karjával. – Én vagyok az, Olivér!

A lány lejjebb engedte a lapátot, éppen csak ujjnyira, de még nem jutott el odáig, hogy elszégyellje magát.

– Kicsoda?

A fiú lassan felnézett. – Zsombérki Olivér. Nem emlékszel rám?

– Nem – nyögte ki a lány, mert már felkészült arra, hogy leüti az idegent és bevonszolja ernyedt testét a házba, hogy megmutassa anyának. (Megvédtem a házat egy betolakodótól! – szerette volna bejelenteni.) Olivér arcáról azonban olyan rémület sugárzott, hogy a lány lelkében együttérzés vette át az izgatottság helyét. Azon kapta magát, hogy leteszi a lapátot és az emlékeiben kutakodva méricskéli Zsombérki Olivért.

– Alíz, az ég szerelmére… középsuliba jártunk együtt!

A lány alaposabban utánagondolt. A Zsombérki Olivér név ismerősen csengett, mégis egészen addig nem hitte el, hogy ismeri, amíg észre nem vette a sebhelyet a bal füle fölött.

Felnyögött, ezúttal hangosabban, mint előzőleg.

Ó egek, tényleg ismerte.

Felkapta a lapátot, és olyan erővel sújtott le vele Olivér lábára, hogy megtört a fénycsettintés ereje, és az egész disznóól sötétbe borult. A fiú ugyanúgy visított, mint a megrémült állatok, Alíz pedig kiűzte az ólból a fekete éjszakába, azt hajtogatva, hogy soha ne térjen vissza, különben a testvérei felfalják ebédre. Pont ekkor anya is kilépett az udvarra, és Alízra kiabált rá, hogy őt fogja megfőzni ebédre. Ekkor a lány kezdett visítozni, és mire anya odaért hozzá, Olivérnek már régen hűlt helye volt.

Alíz feneke egy egész hétig fájt az eset után.

A balul sikerült este elrontotta Alíz kedvét.

Reggel úgy kelt fel, hogy orra még őrizte a disznók szagát. Szénaszálak tapadtak a hajába, szurkálták a lábujjai közötti réseket. Haragudott anyára és Olivérre is, ráadásul az egyik disznó végignyalta az arcát az állától a szemgolyójáig, és – te jó szagú mogyoróspite! – nagy szüksége lett volna egy kiadós fürdésre.

Alíz kirázta a szoknyáit (csupa semmirekellő, ócska rongy!), amennyire tudta, és elindult a tó felé. Annyira lefoglalták azok a gondolatok, amelyek általában egy közel tizenkét éves lány fejében gomolyognak, hogy még egy esőfénnyel teli, makulátlan délelőtt sem vidíthatta fel.

Az a kretén Zsombérki Olivér… belerúgott egy jókora rögbe…

biztos volt benne, hogy a pöszméték is ugyanezt mondanák… ugyanezt visszhangozná a nyavalyás fenyérnyákos égbolt is… Felmarkolt egy adag földet, és találomra elhajította.

Alíz azóta nem látta Zsombérki Olivért, hogy az egész osztály előtt a legcsúnyább fenyérháti lánynak nevezte. Részletesen ecsetelte, milyen nagy az orra, milyen apró a szeme és mennyire hasonlít a haja színe a romlott tejre. Alíz kis híján sírva fakadt. Próbált tiltakozni, hogy Olivérnek nincs igaza. Szépnek tartotta az orrát, igézőnek a szemét, teltnek az ajkait, és inkább gyapotvirághoz hasonlította a haja színét, ám őrá nem hallgatott senki.

Rá sem hederítettek.

Nem volt elég baj, hogy apa elment? Hogy anya természete ettől mazsolaszerűen összeaszalódott? Hogy az összes tartalékuk nem volt több huszonöt stollárnál és tíz tintonnál? Nehéz évet tudhatott maga mögött, és úgy érezte, többet már nem bír elviselni. Mindenki kinevette, ahogy bokapereces lábával toppantgatott és mérgesen nyelte vissza a könnyeit. Végül úgy döntött, hogy komolyabb bosszút állhat Olivéren, ha az összes finkjét arra költi, hogy letépi a fülét és mindenki szeme láttára megeteti vele. Akkor majd megtanul figyelni rám! – gondolta magában. Végül azonban Alízt rúgták ki az iskolából, mert a bosszúját igazságtalanul kegyetlennek ítélték Olivér szavaihoz képest. Pedig a rettentő kegyetlen szavak sokkal jobban gyötörnek, mint egy ostoba fül. Azóta anya kénytelen volt otthon tanítani őt.

Alíz kezdte megérteni, miért olyan elviselhetetlen az anyja számára.

Sóhajtott, és elengedte a szoknyáját, kioldotta rajta a kötőfékeket, és leengedte őket a fűbe. Utálta a ruhákat, fárasztották. A nadrágot még jobban rühellte, mint a szoknyát, ezért maradt a szoknyánál, legalábbis anya közelében. Anya nem győzte hangoztatni, milyen illetlen dolog alsóneműben mutatkozni, Alíz pedig elhatározta, hogy egy nap majd szárnyakat növeszt és messzire repül. Ha rajta múlik, egész nap alsóneműben szaladgált volna, mezítláb, csupáncsak a kar- és bokapereceiben, térdig lógó, vaníliaszínű hajfonatokkal.

Lehúzta a blúzát is, majd azt is a földre dobta. Behunyt szemmel emelte arcát a nap felé. Az esőfény átitatta a levegőt, és földöntúli ragyogásba borított mindent. Kinyitotta a száját, hogy megkóstolja, de akármilyen kétségbeesetten próbálkozott, nem sikerült neki. Az esőfény nem érintette meg az embereket, mert a földnek tartogatta magát. Az esőfény szolgáltatta a mágiát azon a tájon: átszűrődött a levegőn, bele a talajba, táplálta a növényeiket és fáikat, s ezáltal dimenziót és vibrálást adott a kirobbanó színeknek, amelyek között éltek. A vörös rubinvörös lett tőle, a zöld fluoreszkáló, a sárga pedig fehéren izzó. A szín volt az élet. A szín volt minden.

A szín volt a mágia univerzális jele.

Fenyérhát lakói egy apró mágikus szikrával születtek, és a vidéktől kapott élelem táplálta lényük gyenge kis lángját. Mindnyájuknak volt valami egyedi képessége. Valami jelentős varázstehetség. Évente egyszer pedig bemutatták mágikus képességüket – a Tálentum keretében –, a végső küldetés reményében. Ezt diktálta a hagyomány.

Alíz kinyitotta a szemét. Ezen a napon mintha valahonnan előpöffentek volna a felhők, egy hatalmas lény szájából. Tudni lehetett, hogy hamarosan kiszakad a felhők bendője és a lány élete nagy mennydörgéssel új irányt vesz.

Célt kap.

Tizenkét éves lesz. Ez az az év.

Holnap – gondolta magában. – Holnap.

Mélyeket lélegzett, és lerázta magáról az összes Zsombérki Olivért a világon, az anyától elszenvedett összes fájdalmat, az apa távolléte miatt érzett összes gyötrelmet és a három fivére tökéletes haszontalanságát, akik túl kicsik voltak hozzá, hogy bármiben segítsenek, pont amikor a legnagyobb bajba kerültek. Mi lesz, ha kiderül, hogy neki van a legkevesebb színe Fenyérháton? Egyenrangú mágikus teremtménynek gondolta magát, és be is akarta bizonyítani, hogy az.

Felszedett egy rugalmas kis gallyat a földről, és a nyakához erősítette. Miközben hüvelyk- és mutatóujjával összefogta, ismerős dallamot dudorászott. Csukott szemmel táncolt el a tóig, lába szinte magától mozgott, ő maga volt a saját zenéje, és teste a valaha volt legkedvesebb kincse.

Magányos volt az élete, de legalább el tudta szórakoztatni magát.

A meleg vízű tónak olyan színe volt, mint a zöld ametisztnek. Az illata édes nektárra hasonlított, bár íze egyáltalán nem volt. Alíz ledobta magáról az alsóneműjét, és a fűben hagyta. Csak addig állt meg a parton, amíg kibogozta a hajfonatát, aztán beugrott.

Lesüllyedt a tó fenekére. Ott üldögélt egy darabig, és hagyta, hogy tagjai elernyedjenek. Nemsokára megérezte a csücsörhalak ismerős csiklandozását, és kinyitotta a szemét, hogy lássa, amint a bőrét csipkedik. Elmosolyodott és feljebb úszott. A halak minden mozdulatát követték, mellette hullámzott a testük, és a könyökét meg a térdét bökdösve próbáltak közelebb kerülni hozzá.

Alíz addig úszott, amíg olyan tiszta nem lett, hogy szinte fénylett, aztán a meleg levegő odafenn egykettőre megszárította a haját és a bőrét, így még csavarogni is maradt ideje, mielőtt elindult volna begyűjteni az aznapi fenyérbogyó-mennyiséget.

Alíz mindig a saját kalandjait kergette, amíg a többi gyerek az iskolában ült. Anyának kellett volna otthon tanítania, de erre ritkán került sor. Anya két évvel korábban, amikor haragja gerjedt iránta az iskolából való kirúgás miatt (és amiatt, amit Zsombérki Olivérrel tett), hagyott egy könyvkupacot a konyhaasztalon, és ráparancsolt Alízra, hogy tanulmányozza. Figyelmeztette, hogy ha nem teszi, hamarosan nemcsak a legcsúnyább, de a legbutább lány is lesz Fenyérháton.

Alíznak néha kedve támadt csúnya dolgokat vágni anya fejéhez.

Mégis szerette az édesanyját. Tényleg szerette. A lelke mélyén réges-régen békét kötött a szüleivel. De fogalmazzunk nyíltan: mindig is apát érezte közelebb magához, és ezt nem is rejtette véka alá. Apa több volt neki, mint egy szülő. A barátjának és a bizalmasának tartotta. Apa mellett minden nehézség elviselhetőbbé vált. Gondoskodott róla, hogy a lánya megfelelő törődést és szeretetet kapjon, így Alíznak nem kellett megtapasztalnia a saját lelke mélyén gomolygó bizonytalanságot. Sőt, akkora helyet foglalt el a szívében, hogy nem is tudatosult benne: rajta kívül nincs egy barátja sem.

Csak apa eltűnése után kezdte el látni és érezni azokat a dolgokat, amelyekkel szemben addig védett volt. A veszteség sokkja leoldotta róla a páncélokat, hogy rövidesen hideg szélfuvallatok és a félelem suttogása hatoljon be bőre repedésein. Addig sírt, amíg ki nem száradt a szeme fehérje, a szemhéja pedig úgy berozsdásodott, hogy nem tudta lecsukni, és így nem hagyta aludni.

A gyász szinte kézzel fogható súllyá vált, amelyet Alíz törékeny testének meg kellett tanulnia cipelni. Mindössze kilencéves volt, amikor apa elment, de már akkortájt is úgy ébredt fel, hogy őt kutatta a szíve mélyén, ám minden alkalommal csak nyers és üresen kongó fájdalmat talált odabenn.

Kedves Olvasó, tudnod kell, hogy Alíz kifejezetten büszke lány volt, ezért nem örült volna, ha megtudja, hogy ilyen személyes részleteket osztok meg Veled. Tudom, hogy gyötrelmei kizárólag őrá tartoznak. Ugyanakkor szerény véleményem szerint szükséges tisztázni, mennyire szerette az apját. Az elvesztése kettéhasította az egész lényét a feje búbjától a talpáig, az iránta érzett szeretete mégis valahogy szilárdan tartotta a lelkét. Egyszerre tört össze és keményedett meg, és minél tovább élt Fenyérháton az apja nélkül, annál magányosabbnak érezte magát.

Dámamezey Alíz Alexandra ugyanis roppant egyszerűen látta a kérdést: ha apa elment, ő is el fog menni, mert soha, semmit nem kívánt annyira, mint az ő példáját követni.

Márpedig az egyetlen menekülési út számára az volt, ha megnyeri a Tálentumot.

Amikor hazaért, anya az udvaron várta. Barna bőrével éles kontrasztot alkotó, borostyánszínű szeme összeszűkült Alíz láttán. Egyik kezét csípőre tette, a másikban egy kosarat tartott. Anya is szoknyát viselt, akárcsak Alíz, ám ő a tiszta és egyszerű darabokat szerette, a szolid színeket és anyagokat. Hosszú ujjú blúzát mindig betűrte a szoknyájába, és az ujját a könyökéig felhajtotta. Alíz szoknyái sokkal kényelmetlenebbek voltak, telis-tele nehéz gyöngyökkel, ékkövekkel és flitterekkel, meg szövevényes, hímzett mintákkal.

Az egyszerű anyagoktól megfájdult a feje.

Alíz alaposan megszemlélte az anyját. Göndör, szénazöld fürtök keretezték az arcát. Úgy látta, hogy minden nappal egyre elragadóbbá és szebbé válik. Az ő látványától néha csak még jobban belehasított az apja hiánya. Arra gondolt, hogy ha apa tudná, milyen sok szépség várja otthon, biztosan visszafordulna.

Anya tekintete ellágyult, ahogy a lánya közelebb ért. Testsúlyát egyik lábáról a másikra helyezte, a kosarat pedig gyengéden lerakta a fűre. Kiürült kezét a lánya felé nyújtotta.

Alíz megfogta.

Némán sétáltak el a négyszobás kunyhóig, amelyet az otthonuknak neveztek, és amelynek mézszínű kőfala olyan hívogatóan ismerős volt. Egy étkező, egy nappali, anya szobája, illetve egy szoba Alíznak és a hármas ikreknek. Nem volt elég nagy, de valahogy mégis.

Az agyagzsindelyeket felfelé kúszó borostyán fojtogatta, amely olyan szorosan belefonódott a tetőbe, hogy már-már lehetetlen volt eltávolítani. Pár nyúlvány lemerészkedett a ház oldalán is, ezért csak úgy sikerült eljutniuk a bejárati ajtóig, hogy anya kitépett néhány kósza hajtást.

Néma és csendes volt a ház. A fiúk még nem jöttek meg az iskolából.

Anya egy üres székre mutatott. Alíz odanézett.

Végül leült, anya pedig mellette foglalt helyet. Olyan metsző tekintettel nézett rá, hogy az addig mit sem sejtő lánynak rá kellett jönnie: bajban van. Nyomorult szíve lábakat növesztett, és belülről rugdosta a mellkasát. Összekulcsolta a kezét, és a hirtelen rátörő pánikkal dacolva azon törte a fejét, hogy mit egyen majd ebédre.

Anya sóhajtott. – Ma reggel meglátogatott Zsombérki asszony.

Az az ostoba Zsombérki asszony! – gondolta Alíz, és majdnem kimondta hangosan is.

– Azt mondta, Olivér megpróbált kapcsolatba lépni veled. Ugye, emlékszel Olivérre?

Alíz makacsul hallgatott.

– Alíz! – szólt rá anya, majd pillantását a falra szegezte. – Olivér tavaly megnyerte a Tálentumot. Most tizenhárom éves.

Alíz tisztában volt ezzel.

Tudta, hogy Olivér egy évvel idősebb nála, és nem is lett volna szabad ugyanabba az osztályba járnia a középsuliban. De azt is tudta, hogy kihagyott egy évet, mert gondoznia kellett Zsombérki urat, amikor a métely miatt ágynak esett. Így végül egy osztályban kötöttek ki. Az az ostoba Zsombérki úr elrontotta az ostoba betegségével az egész életét! Milyen ostoba gyereke van annak az ostoba Zsombérki asszonynak! Aki Zsombérki, az csak ostoba lehet.

Alízt nem érdekelte, hogy Olivér már letudta a Tálentumot. Kit izgatott? Őt aztán nem. Eszébe sem jutott. Csak anya izgatta.

A következő nap lesz az, amelyik megváltoztatja az életét.

Ebben biztos volt.

Alíz karba fonta a kezét, aztán leengedte.

– Nem értem, miért beszélgetünk erről – bökte ki végül. – Szemernyit sem számít nekem Zsombérki Olivér. Akadjon a torkán egy varangy!

Anya elfojtott egy mosolyt. Felállt és odalépett a tűzhelyhez, hogy megkavarja a fazékban rotyogó ételt.

– Nem is vagy rá kíváncsi – kérdezte a hátát fordítva Alíz felé –, hogy milyen feladatot kapott a Tálentumon?

– Nem. – A lány felállt, hogy kimenjen, és közben hátralökte a székét, amelynek lábai csikorogtak a kövezeten.

– Ülj le, Alíz! – szólt rá az anyja, már fele annyira sem kedvesen.

A lány ökölbe szorult kézzel ácsorgott az ajtóban. – Nem – vágta rá újból.

– Dámamezey Alíz Alexandra, most azonnal leülsz a székre!

– Nem.

– Alíz…

Alíz kifutott a konyhából. Kiszaladt az ajtón, végig a csapáson, keresztül a mezőn a szántóföldre, elhaladt a tó mellett, átfutott a hídon, majd több dombra is felkapaszkodott, és végül meg sem állt Fenyérhát legmagasabb fájáig. Annak az ágain vert tanyát, a bordáin doboló szívvel, és biztos volt benne, hogy amíg meg nem hal, nem fog lejönni.

Vagy amíg meg nem unja.

Amelyik előbb történik meg.

Senki sem indult a keresésére.

Ő is kételkedett benne, hogy bárkinek is hiányozna. Anya biztos nem indul utána, ahogy a tízéves hármas ikrek sem, a fiútestvérei, hiszen őket sokkal jobban érdekelte, hogy zokniból csúzlit készítsenek, és fel sem merült bennük, hol kódoroghat a nővérük.

Ettől őszintén elszontyolodott.

Félig-meddig azért reménykedett benne, hogy utánaered egy keresőcsapat. Elvégre nem olyan elképzelhetetlen, hogy a falu kiálljon egy közös ügyért és ez egyszer Fenyérhát legcsúnyább lányán segítsen.

Titkon abban is bízott, hogy anya aggódni kezd érte.

De Alíz sokszor aludt fákon, erdőkben, mezőkön és fészerekben, így anya nem féltette. Sőt, talán meg is könnyebbült ilyenkor, hogy egy jó darabig nem kell foglalkoznia a lányával. Mindenesetre Alíz aznap amúgy sem gyűjtött még elég fenyérbogyót, mert előző nap túl sokat szedett össze, ezért biztos volt benne, hogy van ideje hisztizni és hanyagolni minden apró-cseprő ügyet, amit délután el kellett volna intéznie.

Sóhajtott.

Rájött, hogy nagyon fárasztó dolog élni.

Lábát lóbálva ücsörgött az ágon, és előredőlt, hogy füleljen, nézelődjön, magába szívja a világot. Odafentről egész Fenyérhátat

látta: a hullámzó dombságot, a buja tájon végigzubogó, végtelen színrobbanásokat. Vöröseket és kékeket, terrakottákat és azúrokat. Zöldeket és rózsaszíneket, lóheréket és barackokat. Sárgát és mandarint, ibolyaszínt és kobaltkéket. Minden árnyalatnak íze volt, egy-egy szívdobbanást vagy életet rejtett. Nagy levegőt vett, és magába szívta az egészet.

Sokszoros sorokban követték egymást a kunyhók, és az egyre fakuló esőfény aranyosan ragyogott az ablakokon. Pöfékeltek a kémények, szerelembe estek a madarak, a virágok pedig megédesítették illatukkal a levegőt. Az esőfény már majdnem eltűnt, és vele együtt a nap is lebukott. A Naptánc már majdnem befejeződött, és ez azt jelentette, hogy a következő tizenkét hónapban le kellett mondaniuk az esőfényről. Alíz egyik része sajnálkozott a Naptánc vége miatt, gyászolta a hetekig záporozó esőfényt, a méltóságteljes dicsfényt, a mindent beburkoló ragyogást. De nem lógathatta az orrát – ebben az évben semmiképpen.

Holnap felvirrad az ő napja. A tavasz első napja.

Miután apa elment, semmit nem várt annyira, mint a Tálentumot, és már itt volt a küszöbön. Holnap a felhők felszakadozásának lesz végre ígérete és célja. Holnap eltáncolhatja magát a hírnévig. Egy olyan jövőbe, amelynek szüksége van rá, várja őt, számít rá. A Tálentum megnyerése azt jelentheti majd, hogy teljes jogú fenyérháti polgárként ismerteti el magát a közösséggel, egyszersmind esélyt kap, hogy elmeneküljön egy apa nélküli életből.

A szíve majd szétcsattant az izgatott várakozástól.

Lábra állt, körültekintően egyensúlyozva az ágon, majd leugrott, és közben több ágba is belekapaszkodott, hogy lassítsa a zuhanást. Miután csupasz lába leért a fűre, ülő testhelyzetbe gurult. Elfáradt, de izgatott is volt. Mindössze pár óra maradt az esőfényből, és a hosszas duzzogás után készen állt rá, hogy újra derűlátón nézzen szembe Fenyérháttal.

Ráébredt, hogy megéhezett.

Séta közben virágokat szedett, és óvatosan a zsebébe gyömöszölte őket. Talán a virágok voltak a kedvenc csemegéi. Szerette a dióféléket, egyes bogyókat és más növényeket is (a legtöbb zamatot levesként megfőzve engedték ki), ám a virágok… a virágok csábították el leginkább.

Szirmokat és szárakat harapdált, élvezte az ízeket, ugyanakkor próbált minél többet magába tömni. Rábukkant egy patakra, és nagyokat kortyolgatott a vizéből, ám egyébként épp csak annyi időre állt meg a partján, hogy belemártsa a lábujja hegyét. Abból a rövid időből is sikerült annyi erőt gyűjtenie, hogy felfrissülve és felvértezve nézzen szembe a nap hátralévő részével. Haza kellett volna indulnia. Bocsánatot kellett volna kérnie anyától. Meg kellett volna hallgatnia, amit mondani akart neki. Éretten kéne viselkednem – korholta magát.

Mégis habozott.

Otthon nem találta a helyét. Emiatt nem is érezte igazán, hogy oda tartozik. Pedig szeretett volna valahová tartozni. Csakhogy egy hozzá hasonló lánynak – aki cseppet sem hasonlított az anyjára, és cseppet sem hasonlított a fivéreire – nem maradt sok választása. A természetben érezte magát a legjobban, ahol a dolgoknak nem kellett hasonlítaniuk egymáshoz, hogy békében tudjanak együtt élni.

Nem mintha szüksége lett volna rá, hogy bárki is kedvelje.

Egyszerűen szerette és érdekesnek találta magát (sőt emellett okosnak, kreatívnak, kedvesnek, szórakoztatónak, barátságosnak és őszintének is), ezért értetlenül állt az előtt, hogy Fenyérhát ilyen nehezen fogadja be.

Ráadásul szépnek is látta saját magát.

A hajának ugyan nem volt különösebb színe vagy formája, de kivetnivalót sem lehetett találni benne. Nem fecsegett, nem köpött le senkit, és nem rúgott bele kisgyerekek lábujjába.

A bőrének sem volt színe, sem fénye, de beburkolta az egész testét, és nem volt sem büdös, sem ragacsos, sem szőrös.

Lehet, hogy a szeme sem volt kifejezetten barna – talán éppen csak egy leheletnyi szín honolt benne –, de nagyra nyílt és csillogott, és jóllehet, nem mindig működött tökéletesen, apa nem nyugodott addig, amíg meg nem javíttatta a látását. Egyébiránt pedig Alíz könnyedén elhitette bárkivel, hogy a bagolyköpetnél sem tartja többre a véleményét.

Minden rendben lesz.

Ami azt illeti, tényleg kezdtek volna rendbe jönni a dolgok (századszor próbálta el a táncát), amikor – ki gondolná – Zsombérki Olivér két nap alatt harmadszor is tönkre akart tenni mindent.

Alíz kezdte hiányolni a lapátját.

– Anyukád mondta, hogy itt talállak – szólította meg a fiú.

A lány lépéseket számolt a fejében, leeresztette a lábát, ringatta a csípőjét, felemelte a karját, és a megfelelő pillanatokban pörgette a szoknyáját. Perecei tökéletes harmóniában csörögtek a tánclépésekkel, és úgy érezte, mintha ő is a részévé vált volna – magának a világnak a részévé.

A zene segítségével közel kerülhetett a földhöz.

Gyökeret eresztett a lába, és valahányszor letette a talpát, egyre mélyebbre hatoltak a lépései. Érezte, ahogy áthullámzik és túláramlik rajta a zene. Soha nem akarta abbahagyni. Soha nem akarta elfelejteni ezt az érzést.

– Sajnálom, Alíz – folytatta a fiú.

A lány tovább forgott.

– Annyira sajnálom. Kérlek, engedd meg, hogy megmagyarázzam.

Alíz megállt. A szoknyái tovább forogtak és a lendülettől nekicsapódtak a lábának. Kifulladt a mozgástól, de elfogyott a türelme is. Semmi kedve nem volt azzal az alakkal beszélgetni.

Odalépett Zsombérki Olivér elé, és megmarkolta az ingét. Lejjebb rángatta magához, hogy egy vonalba kerüljön a szemük. (A fiú érthetetlenül magasra nőtt; máshogy nem lett volna igazságos.)

– Mit akarsz? – förmedt rá.

Olivér megrökönyödött, de jól palástolta. Alíz megint hallotta a szívdobogását, és azonnal magával ragadta a ritmus szépsége. A lelke éneke, a benne élő harmónia. Hihetetlen volt. Már akkor is hallotta ezt a szimfóniát, amikor először nekiütközött a fiú mellkasának, ám akkor egészen máshol járt az esze, és eszébe sem jutott töprengeni a jelentésén.

Döbbenten elengedte Olivér ingét, majd hátrébb lépett. Nem akart többé a közelében lenni.

– Kérlek! – kezdte újra Olivér, és esedezve tette össze a kezét. – Olyan régen történt, Alíz! Idióta kölyök voltam. Nem gondoltam komolyan.

Alíz csak nézett rá, kibírhatatlannak tűnően hosszú ideig.

Aztán csak annyit mondott: – Oké.

Végül elfordult és elment.

Már félig átkelt a mezőn, amikor Olivér zihálva utolérte. – Hogy érted azt, hogy oké?

Alíz a szemét forgatta, bár a fiú nem látta.

– Ezek szerint lehetünk még barátok?

– Dehogy lehetünk.

– Miért nem?

– Mert soha nem tudnék megbízni benned.

– Ugyan már, Alíz… nem mondtam komolyan…

A lány szembefordult a fiúval, és hunyorogva nézett a szemébe.

– Vagyis nem hiszed, hogy én vagyok a legcsúnyább lány Fenyérháton?

– Nem! Már hogy hinném…?

– Akkor miért mondtad?

Olivér nem tudott felelni.

– Kegyetlen és ostoba alak vagy – állapította meg végül Alíz, majd újra elindult. – Felfordul tőled a gyomrom. Menj el, és hagyj végre békén!

Tessék. Ha ettől nem távozik, akkor semmitől.

– Nem lehet.

Alíz megállt. – Tessék?

– Nem lehet – ismételte Olivér, és sóhajtott. Ránézett a kezére, aztán elfordította az arcát.

Szóval ezért vigyorgott anya annyira. Ez volt az oka. Mulatságosnak találta. Biztos remekül szórakozott rajta.

– Alíz! – suttogta a fiú.

– Ki ne mondd!

– Alíz…

A lány befogta a fülét, és dúdolni kezdett.

– Alíz! – Olivér lehúzta a kezét a füléről, és szorosan megmarkolta. – Melléd rendelt az élet.

– Jaj, Olivér! – Alíz felnézett az égre. Legszívesebben teljes erejéből belerúgott volna a fiúba. – Olyan ügyetlenül hazudsz!

– Szeretlek.

– Magasságos ég! – A lány továbbindult.

A fiú megdöbbent, és pislogott néhányat. – De Alíz…

– Mellém rendelt az élet? Mikor? Egy éve? És ilyen sokáig tartott, hogy felkösd a gatyádat a nagy bejelentéshez?

– Én… én ideges voltam – dadogta Olivér. – Nem számítottam rá. Egész évben ezen gondolkodtam… próbáltam megérteni…

– Csak annyira szeretsz engem, amennyire én azt a fatuskót – mutatott Alíz egy kivágott fa tövére. – Most pedig továbbmennék, ha nem bánod. Lelombozó volt veled beszélgetni.

– De…

– Menj innen, Olivér! – Alíz nem állt meg.

– Jól van – mondta a fiú, amikor ismét utolérte. Most már inkább dühösnek és csalódottnak tűnt. Ráadásul a türelmetlenség is kiütközött rajta. – Rendben van… sajnálom. – Megfeszítette az állkapcsát, és metszőn nézett a lányra. – Hazudtam, oké? Hazudtam.

Alíz visszanézett rá. – Mit akarsz tőlem?

Olivér zavarodottan rázta a fejét. – Honnan tudtad? Senki sem tudja megállapítani, mikor hazudok… ez az egyetlen igazi tehetségem.

– Mit akarsz? – rivallt rá újra a lány.

– Alíz! – A fiú megállt előtte. – Szükségem van a segítségedre.

A lány kivett egy virágot a zsebéből, és leharapta a tetejét.

– Hát persze – mondta szirmokkal teli szájjal. Megrázta a fejét. – Jellemző!

Lapozz még több fejezetért!

Alíz talált egy kellemes helyet a füvön. Letelepedett, szépen elrendezve maga körül a szoknyáját. Hátratámaszkodott a karjával, bokáját keresztbe tette, szájából pedig egy félig elcsócsált margaréta állt ki.

– Akkor gyerünk! – mondta, és hunyorogva nézett Olivérre az esőfényen keresztül. Gyanította, hogy a falulakók jóképű fiúnak tartják, de neki sokkal jobban tetszett volna, ha kellemesebbre cseréli a személyiségét.

Olivér végigfuttatta ujjait ezüstös haján, mire néhány tincs a szeme elé hullott, erősen elütve barna bőrétől. Tényleg ezüsthering-színű üstöke volt, de Alíz kételkedett benne, hogy gyerekkorában felfalt volna egy halat. Vissza kellett fojtania borzongását.

A fiú egy közeli fának dőlt, és karba fonta a kezét a mellkasa előtt. Méricskélő tekintetét a lányra szegezte. Alíz viszonozta a pillantását.