© KUNT GERGELY, 2025

© JAFFA KIADÓ 2025

MINDEN JOG FENNTARTVA!

SZAKLEKTOR: UNGVÁRY KRISZTIÁN

BORÍTÓFOTÓ: FORTEPAN / ZSANDA ZSOLT

BORÍTÓTERV: TILLAI TAMÁS

SZERKESZTŐ: SZARKA KÁROLY

FELELŐS SZERKESZTŐ: SCHULTZ JUDIT

FELELŐS KIADÓ:RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978-963-687-257-1

ISSN 2559-666

AZ ELEKTRONIKUS VERZIÓT KÉSZÍTETTE AZ EKÖNYV
MAGYARORSZÁG KFT. • WWW.EKONYV.HU

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Legfiatalabb húgom,
dr. Kunt Zsuzsanna (1987-023) kulturális antropológus, gyógypedagógus az ELTE adjunktusa emlékére

TARTALOM

Bevezetés

1. ITT LONDON!

BBC magyarul

A rádió szeme – technikai feltételek

Jegyzetek

„Az újságok a legnagyobb közönyösséggel és cáfolat nélkül közlik a zsidók deportálásáról és gázzal való kiirtásáról szóló külföldi híreket. Nem védekeznek ezek ellen a hírek ellen”[1] – jegyezte fel a naplójába 1944. július 10-n Heltai Jenő író, újságíró. Heltai a német megszállás után kényszerült bujkálásra Budapesten, és ekkor kezdte el írni a naplóját, amelyben az egyes napok megjelölésénél a diszkrimináció három időpontjára utalt, mint az emberi méltóságtól való megfosztás újabb és újabb dátumaira. Így háromféle időszámítás szerepelt az egyes dátumoknál, a nap hivatalos megjelölése mellett utalt a német megszállásra, a sárga csillag bevezetésére, valamint a zsidó származásúnak minősülő budapesti lakosok számára kijelölt kényszerlakhelyre – amelyet ő gettónak hívott – való költözés határidejére. Ennél a bejegyzésnél a következő időpontok szerepeltek: „114-ik, 97-k nap, a gettó 16-k napja”.[2]

Heltai naplójának – egyszerű, de tartalmában mégis megdöbbentő – előbb idézett egyetlen mondata évekig járt a fejemben, mert nem értettem, hogy pontosan mire és milyen szöveghelyekre, újságokra utal, s mert nem egyezett az általam talált más forrásokkal. A kérdés megválaszolása során végignéztem a korabeli sajtót.[3] A Heltai által említett dátum környékén nem találtam egyetlen olyan szöveghelyet sem, amely a zsidók kiirtására utalna, vagy akár csak a deportálásukat említette volna. A legnagyobb elektronikus újság adatbázisában sem találtam olyan szöveget, amely a gázkamrákat említené. Hosszú évekig úgy tűnt, hogy a kutatás zátonyra futott. Önmagam sikertelenségét mentegetendő még az is megfordult a fejemben, hogy Heltai valószínűleg csupán képletesen fogalmazott, vagy eltúlozta az olvasottakat. Bár figyelmem más témák és más kérdések felé fordult, mégis nyugtalanított, hogy nem értem, Heltai mire utal, mire alapozza azt.

Később újra nekiálltam megválaszolni a fenti kérdést, és a Heltai-naplónak már azon részeiből indultam ki, amelyek világosak voltak, így fordult figyelmem a külföldi rádiók és a BBC Magyar Adása felé. Megpróbáltam feltárni, hogy mi, mikor és miként hangzott el ezen az adón, amelyet a korabeli kormányzat oly sokféleképpen próbált zavarni és tiltani. Végigolvasva a BBC angol és magyar híradásait, világossá vált számomra, hogy előbb kell részletesen ismerni a BBC-dásokat, és csak ezt követően válnak egyes újságok szövegei, kiszólásai, beszólásai, utalásai, szóhasználata, tárgyválasztása világossá és érthetővé. Azt is lehet mondani, hogy a BBC adásainak anyaga egyfajta kulcs, amely segít megérteni és dekódolni, hogy miként, miért és mikor beszélt a magyar sajtó – pontosabban annak egy része – a zsidók kiirtásáról 1944 nyarán. Azt lehet mondani, hogy az újságokban megjelenő utalások, idézetek, a nyelvhasználat a BBC ismerete nélkül csak részben vagy egyáltalán nem érthetőek meg. A BBC Magyar Adása és más ellenséges adók ellen az állam megpróbált fellépni, egyrészt technikai eszközökkel, és így próbálták zavarni az adást, másrészt jogi eszközökkel, az ellenséges rádiók hallgatását szankcionálva. Ezek azonban összességében mind sikertelenek voltak, megnehezítették, de nem tették lehetetlenné London hallgatását az ország területén. A leghatásosabb ellenszer az ellenpropaganda volt – valójában erről is szól ez a könyv. Így ez a munka arra is kísérletet tesz, hogy egyértelművé tegye, 1944 nyarán Magyarországon már – bizonyos feltételek teljesülése esetén, különösen a városlakó, tanult ember számára – elérhető információ volt, hogy a zsidókat gázkamrában, tömegesen ölik meg. Bár a könyv fókusza egyértelműen Auschwitz hírén – szűkebb értelemben a zsidók gázzal történő meggyilkolásán – van, de ezt nem lehet elválasztani e téma tágabb kontextusától, így a zsidóság ellen 1944 előtt elkövetett atrocitások hírétől.

A fenti célkitűzésnek megfelelően a könyv a következőképpen épül fel. A BBC Magyar Adás történetét, valamint a rádiózás technikai feltételeit vázoló bevezetést követően a könyv második fejezete részletesen elemzi a rádió népirtásra vonatkozó szövegeit, amellyel eddig a magyar szakirodalom egyáltalán nem foglalkozott. A BBC majdnem kétezer kilométerről heroikus kísérletet tett a magyarországi antiszemita közvélemény ellensúlyozására 1944-en. A rádióadások napi rendszerességgel számoltak be a német megszállást követően arról, hogy milyen sors vár a magyar zsidókra, valamint a lehető legtöbb információt igyekeztek megosztani a rádióhallgatókkal a deportálások lefolyásáról és tényleges céljáról, ezenfelül ellenállásra szólították fel az ország lakosságának különféle csoportjait, különösen azokat, akik foglalkozásuknál fogva kulcsszerepet játszottak a zsidóüldözésben. Ezt követően a harmadik fejezetben feltárom a magyar sajtó által kifejtett ellenpropagandát, amely azt célozta, hogy a BBC magyar nyelvű adásának mint ellenséges adónak a hitelességét megkérdőjelezze, és olyan közhangulatot teremtsen, amelyben az ország lakossága a zsidók üldözésére vonatkozó híreket nem fogadja el tényként, azokat hihetetlennek, túlzásnak vagy éppen nevetségesnek találja. Végül a negyedik részben a recepciót vizsgálom, mégpedig naplók alapján. Azt gondolom, ahhoz, hogy az információfogyasztást, azaz a rádióhallgatást, valamint az információfeldolgozást, azaz a különféle hírek értelmezését, továbbá a hírek interperszonális terjedését vizsgáljuk, a legalkalmasabb forrástípus a napló. A napló az egyidejű tudáshorizontot dokumentálja, ugyanakkor kétségtelen hátránya, hogy sporadikus. A naplók összehasonlító elemzésén keresztül mutatom be, hogy miként reagáltak a zsidók és nem zsidók a népirtás hírére. S feltárom, hogy miként lehetséges az, hogy – függetlenül felekezeti hovatartozásról, származástól, szociális státusztól és politikai identitástól -általában nem hitték el a rádióban hallottakat.

BEVEZETÉS

Az Auschwitzról szól hírek terjedéstörténetét vizsgáló irodalom hangsúlyozza, hogy a BBC 1942 végétől részletesen beszámolt a tömeggyilkosságokról.[1] Sőt 1944 júniusában a BBC már az elgázosításokról és a haláltáborokról is hírt adott.[2] A nemzetközi szakirodalom döntően a Harmadik Birodalom kapcsán tárgyalta ezt a kérdést. A náci propaganda is több esetben utalt a zsidók elpusztítására plakátokon, beszédekben és nyelvi hasonlatokban egyaránt.

Claudia Koonz szerint Németországban bárki számára – aki törődött annak kiderítésével – elérhető volt a folyamatban lévő népirtásra vonatkozó tudás. Szerinte a német polgárok milliói épp eleget tudtak ahhoz, hogy jobb legyen ne tudniuk róla.[3] Ian Kershaw könyve megerősíti, hogy a genocídium nem volt titok a Harmadik Birodalom polgárai számára. Az ezzel kapcsolatos szóbeszéd több csatornából táplálkozott, egyrészt külföldről, mindenekelőtt a BBC adásaiból, másrészt a frontról hazatért katonák s különféle szemtanúk elbeszéléséből.[4] Ezekből a forrásokból 1941-től kezdve értesülhettek a deportálásokról, a tömeges mészárlásokról, a zsidók elleni atrocitásokról, de az elgázosításokról és a haláltáborokról viszonylag gyér tudással rendelkeztek. Az utóbbiakról szóló híresztelésekre, „rémhírekre” a németek – akárcsak a később tárgyalandó, árjának minősített magyarok is – döntően passzivitással és érdektelenséggel, morális közönnyel reagáltak.[5] Peter Fritzsche árnyalja Kershaw és Koonz közel azonos állítását. Szerinte a németek több mindent tudtak, de ezek inkább csak töredékinformációk voltak, a népirtás teljes menetét és annak részleteit nem ismerték.[6] A németek – akárcsak a magyarok – a zsidók elleni atrocitásokat nem népirtásnak tekintették, hanem csupán a háború brutalitásával hozták összefüggésbe, amelynek elkerülhetetlen része volt az is, hogy a fronton sok tízezer német és magyar katona esett el. Ehhez hozzá lehet tenni, hogy különféle atrocitásokról számolt be a média, és a híreknek csak egy része vonatkozott az elgázosításokra. Fritzsche szerint a genocídium felismerésének a hiánya azzal is összefügg, hogy az elgázosításra vonatkozó információkat erősen szűrték. Bár az NSDAP vezetői – amint arra Koonz is utal – többször beszéltek nyíltan a zsidók gyilkolásáról, Fritzsche könyve szerint a gázkamrákat soha nem említették.[7] A hétköznapi emberek Németországban csak a mendemondákra hagyatkozhattak, és „csupán” autókkal történő elgázosításra és nem a gázkamrákra vonatkozólag voltak bizonytalan ismereteik. Összességében az elgázosításról szóló pletykák túlságosan általánosak voltak ahhoz a Harmadik Birodalomban, hogy kiszorítsák azt a domináns képet, amely a keleti fronton a golyóval történő (tömeges) kivégzésekről és a civil áldozatok saját sírjának a megásatásáról szólt.[8]

Christian Gerlach és Götz Aly könyve szerint a magyar zsidó sajtó 1941/1942-ben utalásszerűen tudósított a zsidók elleni német tömeggyilkosságokról. A magyar megszálló hatóságok atrocitásairól pedig a lengyel menekültektől és munkaszolgálatosoktól lehetett hallomása a lakosságnak.[9] Főleg a magyar cionisták rendelkeztek jelentős, de töredékes információkkal. 1943 novemberében már tudtak az auschwitzi megsemmisítő táborról is. Gerlach és Aly hangsúlyozza, hogy a német megszállás előtt a megsemmisítésről szóló híreszteléseket a magyar zsidók túlnyomó többsége nem hitte el (ha azok egyáltalán eljutottak hozzájuk), és úgy vélték, hogy ha ez igaz, akkor is ez csak a nem asszimilálódott zsidókkal történhet meg.[10]

Magyarországon 1944-ben a népirtásról szóló tudás terjedésében szerepet játszott az ún. Auschwitz-jegyzőkönyv, amely két megszökött szlovák zsidó, a 20 éves Walter Rosenberg – akit álnéven RudolfVrbának hívtak, s később ezt a nevet vette fel –, valamint a 24 éves Alfred Wetzler – álnéven Josef Lanik – 1944 áprilisában született tanúságtételén alapul.[11] A jelentés 1944. április 25-26-án került lejegyzésre Zsolnán, azt követően, hogy körülbelül húsz nappal korábban megszöktek Auschwitzból. A jegyzőkönyv magyar szövegét kiadó Haraszti György szerint szökésüket egyedül tervezték meg, semmiféle földalatti ellenálló sejt nem segítette azt. Mindketten blokkírnokok voltak Auschwitzban, és ezen pozíciójuk egyrészt védettséget jelentett számukra, másrészt szabad mozgást a tábor területén, ennek következtében pedig részletesen megismerhették a tábor működését. Ezek a személyes megfigyeléseken alapuló beszámolók rendkívül részletesen mutatták be a népirtás folyamatát. A jegyzőkönyv Kasztner Rezső cionista vezető révén került Magyarországra. Különösen fontos itt megemlíteni a budapesti Magyar Zsidó Tanács tagjait, akik 1944. május közepére ismerték a jegyzőkönyv tartalmát. Ugyanakkor a keresztény egyházak vezetői is tudtak e dokumentumról, nem véletlen, hogy az Auschwitz-jegyzőkönyv egyetlen eredeti példánya Magyarországon éppen az Esztergomi Prímási Levéltárban található.[12] A szövetséges kormányok, bár már nyár elején ismerték a jelentést, annak tartalmát széles körben ismertté csak november végén tették, mivel az nem volt számukra fontos.[13]

A magyarországi szakirodalomban Karsai László, Ungváry Krisztián és Tibori Szabó Zoltán foglalkozott a legfelsőbb politikai-egyházi elitre vonatkozóan azzal a kérdéssel, hogy mit és mikor tudtak Auschwitzról. Karsai László a második világháború alatti zsidóüldözésről szóló híreket vizsgálta a magyar sajtóban. Tanulmánya arra mutatott rá, hogy nem az információk hiányoztak, mert ha akartak volna, az üldözöttek hozzájuthattak volna az alapvető hírekhez a magyar sajtóból.[14] Az Auschwitz- jegyzőkönyv publikálása kapcsán Haraszti György vizsgálta ugyanezt a kérdést a budapesti Magyar Zsidó Tanácsra vonatkozóan. Mindegyik kutató egyértelműen állítja, Magyarországon 1944-ben a keresztény és a zsidó politikai és vallási elit már a deportálások megindulása előtt tudott a halálgyárakról, de arról a „pánik” elkerülése végett nem tájékoztatták sem a közvéleményt, sem pedig az üldözötteket. Mindezek következtében a deportálások végcéljáról Magyarországon egyedüliként a BBC adásából lehetett tudomásuk a hétköznapi – azaz nem a korábban említett elitcsoportokba tartozó – embereknek. Ezen adások tartalmát Magyarországon azonban eddig senki nem vizsgálta.

A világi politikai vezetők – élükön a kormányzóval – 1941-től rendelkeztek különféle információkkal a zsidók kiirtásáról. A halálgyárak működését részletesen bemutató Auschwitz-jegyzőkönyv Horthy Miklóshoz 1944. június első felében egészen biztosan eljutott.[15] Bár visszaemlékezésében augusztus elejét említ, de ennek ellentmond, hogy június végéről beszélt a nürnbergi perben. A visszaemlékezésének magyarországi kiadásakor az időpontot július elejére javították az örökösök.[16] Tették ezt nyilván annak érdekében, hogy a dátum minél közelebb kerüljön a deportálások ideiglenes felfüggesztésének időpontjához – 1944. július 6. –, így az a megtévesztő látszat alakuljon ki, hogy a kormányzó azonnal cselekedett, amint az információk birtokában volt.

Azonban ez a könyv a hétköznapi emberek tudáshorizontjára fókuszál, amelynek a halálgyárakra vonatkozó forrása nem a számukra elérhetetlen, néhány tucat példányban, titokban – döntően Budapesten – terjedő gépelt német vagy magyar nyelvű jegyzőkönyv, hanem a BBC magyar nyelvű adása volt. Éppen ezért itt csak röviden összegzem az elit tudáshorizontjára vonatkozó, fentebb említett szakirodalmat, és nem tárgyalom a jegyzőkönyv terjedését, tehát azt, hogy kihez, ki által, mikor és miként jutott el annak egy-egy változata. Az elit rendelkezésére álló információkat vizsgáló eddigi kutatások egybehangzóan állítják, hogy az Auschwitz borzalmairól részletesen beszámoló jegyzőkönyv tartalmával a deportálások megindulásakor – tehát 1944. május 15-én – a magyar keresztény (és zsidó) egyházi vezetők már tisztában voltak. Meg kell jegyezni, hogy az Auschwitz-jegyzőkönyvön túlmenően a kormányzó más csatornákon is értesült a deportálások szörnyűségéről, így több beadvány is eljutott hozzá, amelyekből informálódott annak brutalitásáról.[17]„A magyar állami vezetők és vezető politikusok, a szövetséges államférfiak, a katonai vezetők és a hírszolgálatok, akárcsak a magyar és a nyugati zsidóság vezetői, az Auschwitz-jegyzőkönyveket még a magyarországi deportálások beindítása előtt kézhez kapták.”[18] Azonban az általános reakció az volt, hogy ha hitelt is adtak a gépelt oldalak tartalmának, különféle okokból nem akartak vagy nem mertek cselekedni. A magyarra fordított gépelt jegyzőkönyvek, illetve azok másolatai 1944. május-júliusban kézről kézre jártak a magyar politikai és egyházi elit tagjai között, illetve baráti és ismerősi körükben.[19] Tibori Szabó Zoltán szerint mindazok, akik olvasták az Auschwitz-jegyzőkönyvet, rettenetes titokként kezelték annak tartalmát, és arról sem a magyar közvéleményt, sem a fenyegetett zsidókat nem tájékoztatták.

Bibó István Zsidókérdés Magyarországon 1944 után című tanulmányában már 1948-ban foglalkozott a kortárs tudáshorizonttal. Ő a többségi keresztény társadalomnak a népirtásban játszott szerepét firtatva a népirtást követően, a felelősségvállalás és az önvizsgálat hiányát taglalva – mint az események kortársa is – egyértelműen állapítja meg, hogy valamit igenis tudni lehetett a haláltáborokról és a deportálások céljáról. Bibó a tanulmánya Felelősségünk azért, ami történt című első fejezetének Érvek a felelősségvállalás ellen című alfejezetében már négy évvel a történések után leszögezte: „Halljuk azt az ellenvetést is, hogy a magyar társadalom nagyobbrészt nem tudott arról, ami a megsemmisítő táborokban történt, s ha hallott ilyenekről, azok annyira valószínűtlenül hangzottak, hogy el sem hitte. Az, hogy ezeket első szóra nem hiszi el valaki, természetes. De nem az a lényeges, hogy első szóra elhittük-e, vagy ameddig lehetett, kételkedtünk. Hanem az a lényeges, hogy abban a pillanatban, mikor először felvetődött a legtávolibb lehetősége annak, hogy ilyenek történnek, ettől magától meg kell borzadnia és cselekvésbe kell lendülnie minden ép erkölcsi érzékű embernek. Mi pedig éppen akkor kezdtük nem »elhinni« a megsemmisítő táborokat, mikor a deportáló vagonokról már éppen eleget tudtunk ahhoz, hogy amazokat is elhihessük: s nem azért nem hittük el, mert töretlenül bíztunk az emberi jóérzésben, hanem azért, hogy ne kelljen szembenéznünk a magunk felelősségével.”[20]

1. ITT LONDON!

BBC MAGYARUL

A BBC alapvető feladata volt a számos helyi nyelven sugárzó Német Birodalmi Rádiót, a Deutschlandsendert ellensúlyozni, amelynek elsődleges feladata a német propaganda terjesztése volt.[1] Magyarország irányába számos más legális, illetve illegális rádió szolgáltatott rövid műsorokat magyarul. Ezek közül az egyik volt a német birodalmi Donausender, amely Bécsből sugárzott számos nyelven, így többek között magyarul közvetített nemzetiszocialista propagandát 1940-től. A BBC-hez képest az előnyét jól mutatja, hogy már ekkor napi négy alkalommal jelentkeztek negyedórás magyar nyelvű német hírekkel, döntően délután és az esti órákban.

Bár a BBC a brit háborús propaganda eszköze volt, ennek ellenére a közrádió alapító okiratában foglalt, a függetlenségre, pártatlanságra, szabadságra vonatkozó elveket direkt módon mégsem sértették meg. A rádiót 1922-ben alapították és 1927-ben vált közszolgálativá, majd 1938-ban nemzetközivé, mert ekkor kezdte el az első idegen nyelvű adását sugározni – arabul. Ezt követően indultak el a spanyol, portugál, német, francia és olasz nyelvű adások.[2] A BBC Magyar Adása 1939. szeptember 5-én indult el a nemzetközi rádiópropaganda részeként. Egy évvel korábban a BBC már 39 nyelven sugárzott adásokat.

A háborús propaganda kidolgozásáért, végrehajtásáért és koordinálásáért Nagy-Britanniában a Ministry of Information, azaz a Tájékoztatási Minisztérium volt felelős, amelyet 1939-ben hoztak létre. Ennek ellenére nem ez a szerv ellenőrizte a rádióadásokat a háború idején. A Foreign Office-on, vagyis a Külügyminisztériumon belül működő Political Warfare Executive (PWE), a politikai hadviselés végrehajtó szerve volt az, amely a BBC programjáért mint háborús propagandát szolgáló eszközért felelt. A PWE-nek volt a feladata, hogy „a BBC programjai ne legyenek ellentétesek a kormány irányvonalával”[3] A PWE utasításait kézhez kapták a rádió különféle osztályai, ezek tartalmazták, hogy a műsorokat és a híreket milyen tartalmi elvárásoknak megfelelően kell elkészíteni és szerkeszteni. E célok elérése érdekében a PWE az indirekt nyomásgyakorlás eszközeit alkalmazta. Azt, hogy kik és milyen tartalommal szólalhattak meg a rádióban, a Külügyminisztérium ellenőrizte. A rádióadások szigorú katonai kontroll alatt álltak. A bemondó mellett ült a „switch censor”, akinek feladata volt figyelni, hogy a bemondó semmit nem változtat az előre jóváhagyott szövegen, ha pedig mégis így tett, az adást azonnal megszakították.[4]

Ennek a rövid áttekintésnek nem célja bemutatni a BBC Magyar Adás máig megíratlan történetét és az ott dolgozók életútját. Így csupán a hátteret tekintem át, illetve a fontosabb magyar szereplőket, akik hosszabb-rövidebb ideig a londoni rádiónál dolgoztak. Szinte mind más-más szakmai tapasztalatokkal érkeztek, de többségük korábban író, újságíró, szerkesztő volt Magyarországon, és a BBC-ben tanultak bele a rádiózásba és az azzal járó feladatokba. A rádióban többnyire álnéven szólaltak meg. Többségük menekült magyar zsidó volt. Végzettségét tekintve a kivételek közé tartozott Tarján György és felesége, Dán Etelka, akik színészek voltak.[5] Tarján György, a Nemzeti Színház színésze és rendezője volt előbb a magyar, majd a közép-európai osztály vezetője.[6] Andrew Martin, azaz Neugröschl Endre jogász, aki Notarius álnéven szólalt meg az éterben, külpolitikai hírmagyarázatairól vált híressé. Oxfordban végzett, 1940-től ügyvédi irodát tartott fenn Londonban, és nemzetközi joggal foglalkozott.[7] De itt dolgozott a liberális Ignotus Pál, aki a zsidótörvények elől 1939-ben Londonba emigrált, és egy évvel később csatlakozott a Magyar Adáshoz.[8] Ignotus számos budapesti lapnak volt korábban munkatársa, így dolgozott az Esti Kurírnak, a Magyar Hírlapnak és a Századunknak is. Stankovich Viktor újságíró „egy egykori huszártiszt” álnéven szólalt meg a rádióban.[9] Révai András 1935-től élt Londonban, és 1938-tól 1941-ig a Pester Lloyd tudósítója volt. A numerus clausus miatt Európa több egyetemén tanult, végül Münchenben doktorált. A BBC Magyar Adásában Révai Candidus álnéven szólalt meg és vált ismert politikai kommentátorrá.[10] Ezt a feladatot önként vállalta az 1942 és az 1945 januárjában megkötött fegyverszünet közötti időszakban.[11] Mindezért a háború alatt magyar állampolgárságától megfosztották. Révainak korábban Berlinben volt galériája, amelyet Pallas Gallery néven újraalapított Londonban, és reprodukciókat árusított. Amikor 1941-ben az angol-magyar diplomáciai kapcsolatok megszakadtak, megalakította az Angliai Magyarok Egyesületét, és annak elnöke lett. Ugyancsak a Magyar Adásnál dolgozott külső munkatársként Mikes György író, aki az itt elhangzó kabaréiról, rádiódarabjairól volt híres.[12] Mikes A Reggel és a 8 Órai Újság tudósítójaként 1938-ban utazott Londonba, azonban onnan már nem tudott visszatérni.[13] A BBC 1941 nyarától szatirikus képzeletbeli leveleket is sugárzott „Mikes Kelemen heti levelei” címmel, amelyek a háborús Magyarország mindennapi életére reflektáltak.[14] A magyar nyelvű adás sugárzott továbbá gazdasági elemzéseket, sőt külön munkásoknak szóló rovatot is indítottak, illetve olyan műsort, amelyben a katonákat dezertálásra biztatták Londonból.

Az első magyar nyelvű adás 1939. szeptember 5-én hangzott el „Halló, halló, itt London. Magyar híreket adunk a londoni rádióból” kezdettel.[15] A BBC magyar nyelvű adásai nagyon rövidek voltak, azonban eltérő napszakokban, de a néhány perces műsorokat rendszeresen foghatták mindazok, akik kellően jó minőségű rádióval rendelkeztek ehhez. A háború első két évében naponta csupán egyszer jelentkezett a londoni adó. 1941-ben új adásrendet vezettek be, ekkortól már naponta háromszor sugárzott műsort a BBC magyarul, igaz, ezek a műsorok csak öt perc hosszúságúak voltak. 1943 szeptemberétől már napi öt alkalommal sugároztak negyedórás híreket. Ezek nagyjából a következő időpontokra estek: 0:15, 7:45, 14:00, 18:00, 19:45.[16] Az első hírműsor a háború kitörése után pár nappal, este fél kilenckor kezdődött, és mindössze negyedóráig tartott, míg más adások csupán öt percig. A negyedórás maximális műsorhossz abból következett, hogy a BBC-nek korlátozott számú rövidhullámú adója volt, amely meghatározta, hogy milyen hosszúságú műsorokat lehetett sugározni.[17] Továbbá a napszakok is befolyásolták az adások vételi lehetőségét. Éjszaka és az esti órák voltak a legjobbak, éppen ezért az ellenséges adók többször ekkor sugározták adásaikat.

A magyar stáb tagjai nem maguk állították össze a műsort és annak tartalmát.[18] A BBC-nél általános volt, hogy az ellenséges országokba sugárzott műsorok tartalma végső soron a brit kormány kontrollja alatt állt. A híranyagot központilag szerkesztették a britek, ezt az angol anyagot egy-egy nemzeti osztály szerkesztősége dolgozta át a helyi követelményeknek megfelelően. Miután a szöveg angolul elkészült, következett a fordítás, majd magyarul tudó angol cenzorok összehasonlították az angol és a magyar szöveget, hogy szöveghűek-e a fordítások. Így a háború kezdetén a Magyar Adásban dolgozók feladata csupán annyi volt, hogy a britek által angolul írt híranyagot, kommentárokat és megszerkesztett adást precízen magyarra fordítsák és anyanyelvükön felolvassák. Később fokozatosan nőtt a magyar stáb önállósága, amely azonban tartalmát tekintve mindvégig brit kontroll alatt állt. Az adás növekvő szabadságának jele volt, hogy 1941-43-ban a híranyagot már rövid színdarabok és rádiójátékok tették változatossá, másrészt ezzel igazodott a többi – például német nyelvű – adáshoz, amelyeket a britek igyekeztek színesíteni.

A BBC Magyar Adásával, illetve annak magyar bemondóival a legmagasabb szinten foglalkozott a magyar kormány, nemzetbiztonsági veszélyként tekintve rájuk. 1940 januárjában született egy szigorúan bizalmas jelentés, amelynek tárgya „A londoni rádió magyar adásának bemondói, illetőleg szerkesztői”[19] volt. A tárgyban a Belügyminisztérium a londoni magyar követségtől kért felvilágosítást. A követség az újságíró-közösségen keresztül szerzett információkat, és így sikerrel azonosították a rádió legfontosabb bemondóit, Tarján Györgyöt, dr. Nagy Lajost, Frank Györgyöt, akiket a jelentést készítő követségi titkár magyarokként kategorizált, szemben a Parker nevű angollal, „ki magyarul is tud”[20] Az információt a magyar államra oly veszélyesként ítélték meg, hogy ezeket az adatokat a Honvéd Vezérkar főnökének is megküldték.

A RÁDIÓ SZEME – TECHNIKAI FELTÉTELEK

Az ellenség nem röplapok, hanem leggyakrabban a rádió útján igyekezett a másik ország lakosságához eljuttatni „erkölcsromboló és bomlasztó híreit”.[21] A korszakban kétségtelenül a legfontosabb propagandaeszköznek a rádió számított, elsősorban azért, mert korlátozás nélkül eljuthatott bárkihez, aki rendelkezett megfelelő készülékkel. Egyetlen országnak sem állt rendelkezésére olyan technika, amellyel biztosan megóvhatta volna lakosságát – így az ellenséges propaganda akadálytalanul terjedt.

A lakosság rádióhallgatásának korlátozására két sikeres technika létezett. Az egyik a készülékek elkobzása volt, de ez egyben azt is jelentette, hogy hazai propaganda sem érte el őket. A másik lehetőség, hogy az állam a lakosainak eleve olyan készülékeket állított elő, amelyek korlátozott technikai paraméterekkel rendelkeztek. Pontosan ez történt a Szovjetunióban, ahol annak érdekében, hogy az európai országok hírei ne jussanak el a szovjet állampolgárokhoz, csak olyan készüléket lehetett forgalmazni, amely kis vételsugarú volt, és gyárilag egy hullámhosszra állították be a vevőkészüléket, amelyen a használó nem változtathatott. Az eleve szűkre szabott technikai lehetőségekkel csak és kizárólag a szovjet propagandát voltak képesek hallgatni.

A világháború alatti rádióháborúban minden hadviselő ország számára fontos volt, hogy a saját hírei eljussanak az ellenség lakosságához, és megpróbálják befolyásolni a hátország hangulatát. Ahogy a korabeli újság fogalmazott: „[…] az egyik fél rádióállomásai különböző koholt és megtévesztő hírekkel a másik fél lakosságát megrettenteni, félrevezetni […]”[22] törekedtek. Ennek elsődleges eszközeként a rádióállomásokból olyan erős rádióhullámokat sugároztak, hogy azok műsorát távoli országok készülékeivel is el lehessen érni, így a híranyag elérhető legyen az ellenség hátországában is. Ennek megvalósítását minden állam igyekezett akadályozni, elsősorban az adások zavarásával. Az ellenséges rádióadások zavarása úgy történt, hogy egy saját rádióállomást pontosan ugyanazon hullámhosszúságra hangoltak, amelyen az ellenséges adó működött. Ekkor a saját adó egy sípoló hangot – vagy más zavaró hangjelet – adott ki, amely a rádiókészülékekben az ellenséges adással egy időben volt hallgató. Ennek következtében tulajdonképpen az adás teljesen érthetetlenné vált a műsort hallgató számára.

A rádióadások zavarásának másik eszköze volt, amikor az idegen rádióállomás beleszólt a hivatalos rádióállomás műsoraiba. Ez elsősorban a hírek zavarását, az azokba való belebeszélést jelentette. Ez minden esetben ugyanazon a nyelven történt, mint a rádió nyelve. Ezeket hívták a korszakban áladásnak, mert a hivatalos híradással teljesen szembemenő vagy azt éppen cáfoló hírek hangoztak el az ellenséges adó által elnyomott hazai hullámhosszon. A második világháború alatt számos esetben volt arra példa, hogy a hírek beolvasásakor az ellenséges rádió a hivatalossal ellenkező hírt közölt a hallgatókkal, cáfolta azt, vagy vitába szállt a hivatalos híreket beolvasó kommentátorral.

A Budapest I. adót is számos alkalommal zavarták, de a fővárosban ez nehezebben ment, mert ebben körzetben még erősek voltak a lakihegyi adás hullámai.[23] Azonban vidéken – távolodva Budapesttől – tisztábban lehetett hallani a zavarásokat és belebeszéléseket, mert a rádióadó erőssége egyre jobban csökkent. Egy ilyen esetről a következőképpen számolt be az egyik újság: „Budapest hullámhosszán állva beszél az idegen hang és erős, éles, durva szavakkal becsmérli országunk vezetőit, hadseregünket és rémíti a magyarságot a jövő kilátásaival kapcsolatban. […] A »rejtélyes« hang azonban úgy látszik, unja az ügyet, mert mihelyt a magyar híreik befejeződnek, ő is elhallgat. Végül néhány súlyos átkot pötyögtetett el, majd vége volt a műsorszámnak.”[24] A cikk szerzője azon élcelődött, hogy egy olyan hadtest katonáival készített interjút, amely az ellenséges rádió – valószínűleg a moszkvai Kossuth – adása szerint megsemmisült a keleti fronton. Az áladással vagy belebeszéléssel szemben meglehetősen nehéz volt védekezniük a hazai adóknak, hiszen a saját adó hullámhosszát nem lehet gyorsan megváltoztatni.[25] Éppen ezért arra törekedtek, hogy az ellenséges zavaró állomás hangját minél jobban elnyomják és érthetetlenné tegyék. Erre az esetre a következőt tanácsolta egy újság a rádióhallgatóknak: „Az ellenséges rádióállomások adása ellen a legjobb védekezés, ha már eleve tudja a hallgató nagy közönség azt, hogy »csak« propagandáról van szó.”[26]

Az adások zavarását azzal érték el, hogy a Belügyminisztérium 1942-ben a nagyvárosok környékén – Miskolc, Pécs, Győr, Zalaegerszeg, Szabadka, Budapest, Nagyvárad, Székelyudvarhely – ún. rádiózavaró adókat állított fel, amelyek a központi rádiózavaró adók hálózatának voltak a részei. Ezt a feladatot rendőr távírászokkal végeztették el. Ezek a készülékek a rövidhullámú adást voltak képesek zavarni, éppen azt, amelyen London is sugárzott. A készülékeket a helyi rendőrkapitányság épületében helyezték el, és céljuk volt „a külföldi rádióadások tengelyellenes hírközléseinek a zavarása”.[27]

A magyar államot – túl azon, hogy érdemben és hatásosan nem tudta megakadályozni az ellenséges propaganda rádió útján történő hallgatását – különösen bosszantotta, hogy az adások bizonyos eseményekre azok megtörténte után már néhány órával, fényes nappal reagáltak. A Belügyminisztérium és az MTI állandóan monitorozta az ellenséges adások tartalmát, ezek közül különösen az nyugtalanította, amely „olyan eseményről számolt be, amelyet Magyarországon sem rádió, sem sajtó útján nem hoztak nyilvánosságra”.[28] Ez azt az érzést keltette a hallgatókban, hogy a szövetségesek tisztában vannak a Magyarországon történő – akár nem publikus – eseményekkel is.

A Belügyminisztérium már 1942-ben elrendelte, hogy a csendőrség próbálja meg felkutatni, hogy az ország területén hol lehetnek azok a titkos rádióállomások, amelyek az információt szolgáltatják az ellenséges adónak. Ezt megnehezítette, hogy a nyomozók nem voltak ellátva megfelelő technikai eszközökkel, így nem tudták lokalizálni, hogy a rádiójelek az ország mely területéről áramlanak az ellenséges területekre. Ennek megoldására elkezdtek dolgozni térerősségmérő és iránykereső berendezések tervezésén és gyártásán, amelyeknek éppen az lett volna a céljuk, hogy pontosan azonosítsák a hullámok eredetét, így a csendőrség célzottan tarthasson házkutatást bizonyos személyeknél. Azonban 1942-ben ehhez még nemcsak maga a készülék hiányzott, hanem az is jelentős időt vett volna igénybe, hogy megfelelő személyzetet tanítsanak be annak a kezelésére. Így a Belügyminisztérium anyagi és technikai erőforrásokat, szaktudást nem igénylő módon próbálta felderíteni a potenciális adókészülékek körét. Elsősorban nem tényleges rádió-adóvevőket kerestek, hanem olyan elektromos eszközöket, amelyek csekély átalakítással alkalmasak üzenet továbbítására. Így kerültek a rendőrség célkeresztjébe az orvosok, akik rendelkeztek rövidhullámú készülékkel, amelyekkel besugárzást végeztek. Fontos megjegyezni, hogy nem röntgenkészülékekről volt szó. Ez a készülék kis átalakítás után alkalmas volt morzejelek nagy távolságra való továbbítására. Az eszköz azért is volt különösen veszélyes a Belügyminisztérium szerint, mert észrevétlenül bújt meg a rendelőkben, szemben azzal, ha valaki rövidhullámú adóberendezést tart, amely méreténél és alakjánál fogva is mindenkinek szemet szúrt volna. A Belügyminisztérium abban bízott, hogy a készülékek használata lakossági feljelentés útján a nyomozók tudomására jutott volna.[29]

A Belügyminisztérium arra utasította a budapesti és vidéki csendőrséget, hogy vegyék számba, mely személyek és intézmények rendelkeznek ilyen készülékekkel. Ennek kapcsán kerültek a látótérbe nemcsak az orvosok, hanem a kórházak, klinikák, sőt még a kozmetikusok is. A csendőrség feladata volt, hogy próbáljanak meg olyan orvosokat azonosítani, akik rendelkeznek rövidhullámú besugárzó készülékkel, majd „ezeknek az orvosoknak a magatartását és tevékenységét kísérjék bizalmasan figyelemmel, főleg pedig iparkodjanak megállapítani, nem szoktak-e a késő esti vagy éjjeli órában otthon elvonultan a készülékkel foglalatoskodni vagy villanyipari és rádiószakmához tartozó egyéneket ilyenkor rendszeresen fogadni”.[30] Így például felmerült a kaposvári orvos, dr. Weisz Ármin neve, akit azonban csak nyilvántartásba vettek, de ellene a nyomozást a bizonytalan jövőbe halasztották, arra az időre, amikor a csendőrség már rendelkezni fog térerősségmérővel.

JEGYZETEK

1  Heltai Jenő: Négy fal között. Naplójegyzetek 1944–1945. Budapest, 2018, Magvető. 181.

2  Heltai: Négy fal között… i. m. 180.

3  Ablonczy Balázs: Az utolsó nyár. Magyarország, 1944. Budapest, 2024, Jaffa. 44.

Bevezetés

1  Koonz Claudia: The Nazi Conscience. Cambridge, Mass., 2005, Harvard University Press. 269.

2  Fritzsche Peter: Life and Death in the Third Reich. Cambridge, Mass., 2008, Harvard University Press. 262-263.

3  Koonz: i. m. 267-272.

4  Kershaw, Ian: Hitler, the Germans, and the Final Solution, Jerusalem, New Haven, 2008, Yale University Press. 201-224.

5  Kershaw: i. m. 146-148.

6  Fritzsche Peter: Life and Death in the Third Reich. Cambridge, Mass., 2008, Harvard University Press. 15, 236-237, 240, 264.

7  Fritzsche: i. m. 251.

8  Fritzsche: i. m. 264.

9  Gerlach, Christian – Götz, Aly: Az utolsó fejezet. A magyar zsidók legyilkolása. Budapest, 2005, Noran. 56-61.

10  Gerlach-Aly: i. m. 15.

11  Haraszti György: Auschwitzi jegyzőkönyv. Budapest, 2016, Múlt és Jövő. 6.

12  Haraszti: i. m. 22.

13  Hegyi Ágnes: Információáramlás az információkorlátozás idején a holokauszt erdélyi dokumentumai alapján. In: Braham, Randolph L. (szerk.): Tanulmányok a holokausztról II. Budapest, 2002, Balassi. 192-193.

14  Karsai László: A holokausztról szóló információk a magyar sajtóban. 1941-1944. Századok, 2014. 6. sz. 1365-1374.

15  Haraszti: Auschwitzi jegyzőkönyv i. m. 12.

16  Tibori Szabó Zoltán: Auschwitz-jegyzőkönyvek: Kikhez jutottak el és mikor? In: Braham, Randolph L. (szerk.): Tanulmányok a holokausztról. V. kötet. Budapest, 2011, Balassi. 192.

17  Ungváry Krisztián: Mesterterv? A deportálások döntési mechanizmusa. In: Braham, Randolph L. (szerk.): Tanulmányok a holokausztról. VII. kötet. Budapest, 2016, Balassi. 148.

18  Tibori Szabó: i. m. 199.

19  Tibori Szabó: i. m. 195.

20  Bibó István: Zsidókérdés Magyarországon 1944 után. Budapest, 2001, Múlt és Jövő. 42-43.

1. Itt London!

1  Gera Gabriella: A BBC Magyar Adása a II. világháború idején, Médiamix, 42. sz. 2005. december, 10-11.

2  Itt London. Wembley, 1947, Austin. 6-7.

3  Pál Mónika: „Jó estét kívánok, itt Macartney Elemér beszél”. C. A. Macartney és a BBC magyar adása. In: Frank Tibor (szerk.): Angliától Nagy-Britanniáig. Magyar kutatók tanulmányai a brit történelemről. Budapest, 2004, Gondolat. 343.

4  Tábori Pál: „Vasárnap cseresznyés rétes lesz, ebédre”. Magyar Nemzet, 1947. január 22. 4.

5  Uo. 1947. január 22.

6  Bán D. András: Illúziók és csalódások. Nagy-Britannia és Magyarország, 1938–1941, Budapest, 1998, Osiris. 163.

7  Uo. 163.

8  Uo. 182.

9  Varga F. János: Az Angliai Magyar Tanács története (1944-45). Századok, 1983. 4. sz. 162.

10  Sz. Zs.: Halló, itt Candidus beszél. Haladás, 1946. december 19. 3.

11  Bán: i. m.; D. András: Illúziók és csalódások. Nagy-Britannia és Magyarország, 1938–1941. Budapest 1998, Osiris. 182; Bús Ilona: Dr. Révai András, az Angliai Magyarok Segélyszervezetének elnöke elmondja a Szivárványnak. Szivárvány, 1946. december 14. 2.; Révai András. Magyar Életrajzi Lexikon 3., kiegészítő kötet A-Z (1981). 656.

12  Tábori: Vasárnap… i. m. 1947. január 22.

13  Bán: i. m. 183.

14  Gera: i. m. 10.

15  Gera: i. m. 10.

16  Gera: i. m. 11.

17  Itt London. i. m. 34.

18  Itt London. i. m. 48-50.

19  HU-MNL OL K149 (Belügyminisztérium) 1940-9-436.

20  HU-MNL OL K149 (Belügyminisztérium) 1940-9-436.

21  Rádióhullámok birkózása a végtelen világűrben. Hogyan zavarják egymást az ellenséges államok. Kárpáti Rádióhíradó, 1944. március 13-19. 1.

22  Uo. 1944. március 13-19.

23  Uo. 1944. március 13-19.

24  Baternay Béla: Vodkát iszunk a „megsemmisült” hadosztálynál. Dunántúl, 1944. február 29. 5.

25  Kilián Zoltán: A rádiók az európai háborúban. Élet, 1940. december 22. 1078-1079.

26  Horváth: Rádió-háború. Pesti Hírlap, 1944. február 24. 3.

27  HU-MNL OL K 149 (Belügyminisztérium) 1943-12-1158.

28  HU-MNL OL K 149 (Belügyminisztérium) 1942-12-11404.

29  HU-MNL OL K 149 (Belügyminisztérium) 1942-12-11404.

30  HU-MNL OL K 149 (Belügyminisztérium) 1942-12-11404.