Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. fejezet A KONA

II. fejezet A MAGAS KALAP

III. fejezet ÉJFÉL AZ OROSZ-DOMBON

IV. fejezet TIM BARÁTJA

V. fejezet A WINTERSLIPEK VÉRE

VI. fejezet A BAMBUSZFÜGGÖNY MÖGÖTT

VII. fejezet CHARLIE CHAN MEGJELENIK

VIII. fejezet A HAJÓ ÉRKEZÉSE

IX. fejezet A „SZIRT ÉS PÁLMA”

X. fejezet A SZÉTTÉPETT ÚJSÁGPAPÍR

XI. fejezet A DRÁGAKÖVEK FÁJA

XII. fejezet TOM BRADE, A RIGÓVADÁSZ

XIII. fejezet A TIZENKILENCES SZÁMÚ SZOBA

XIV. fejezet KAOHLA CSOMAGJA

XV. fejezet AZ INDIAI EMBER

XVI. fejezet COPE KAPITÁNY VISSZATÉR

XVII. fejezet ÉJSZAKAI ÉLET HONOLULUBAN

XVIII. fejezet SÜRGÖNY AZ ÁLLAMOKBÓL

XIX. fejezet „ISTEN VELE, PETE!”

XX. fejezet LAU HO TÖRTÉNETE

XXI. fejezet A KŐFALAK LEOMLANAK

XXII. fejezet A VILÁGOSSÁG BEÁRAD

XXIII. fejezet HOLDFÉNY A KERESZTÚTON

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Earl Derr Biggers

CHARLIE CHAN SZÍNRE LÉP

fordította
Lendvai István

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-329-3 EPUB
ISBN 978-963-559-330-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
The House without a Key

első kiadás: 1925
az elektronikus változat az 1989. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Winslow Homer (1836 – 1910)
Flower Garden and Bungalow, Bahama
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. fejezet
A KONA

Minerva Winterslip kisasszony bostoni lány volt, jómódú és túl ama bizonyos ábrándos koron. A szépség azonban még mindig magával ragadta. Ha csak egy csendes-óceáni sziget barbár szépségeiről volt is szó. Amikor lassan végigsétált a parton, nemegyszer ugyanaz az érzés kerítette hatalmába, amely a bostoni Symphony Hallban szokta megrohanni, valahányszor kedves zenekara valami új, váratlan, szeretette méltó, dallamba kezdett.

Az az óra volt, amikor a legjobban szerette Waikikit - éppen az ebéd és a hirtelen leszálló trópusi éj előtt. A magas kókuszpálmák árnyéka megnyúlt és elmélyült, a leszálló nap fénye kigyulladt a Gyémántfő tetején, és aranyra festette a korallszigetek felől érkező hullámokat.

A kisasszony rápillantott a férfira, aki mellette sétált. De ő nem gyönyörködött. Az ilyesmi összeegyeztethetetlen volt az elveivel, amelyek szerint élt. A szigetvilágban született, és soha nem merészkedett a kontinensre San Franciscón túl. Afelől azonban nem lehetett kétség, hogy Amerika öntudatának ő a megtestesülése.

- Jobb lesz visszatérnünk, Amos - mondta Minerva kisasszony. - Az ebéd már régen várja. Köszönöm, hogy elkísért.

- Elmegyek egészen a sövényig - felelte Amos Winterslip. - Ha megunja Dan Winterslipet és szeszélyeit, jöjjön vissza hozzánk. Szívesen látjuk.

- Nagyon kedves - felelte Minerva kisasszony a maga éles, határozott modorában. - De most már igazán haza kell mennem. Grace el van keseredve miattam. Nem tudja megérteni a viselkedésemet. Igaza is van, az én viselkedésem valóban botrányos. Hat hétre jöttem át Honoluluba, és most már tíz hónapja kószálok ezeken a szigeteken.

- Már annyi ideje?

Minerva bólintott:

- Nem tudom magam sem megmagyarázni. Mindennap ünnepélyesen megfogadom, hogy fogom magamat és csomagolok... holnap.

- És az a holnap sohasem következik el - mondta Amos. - A trópusi világ rabul ejtette.

A szögesdrót kerítéshez érkeztek, amely szokatlan dolog volt ezen a barátságos partvidéken. A drótsövény lehúzódott egészen a partig. Ott már hullám verdeste a végét.

Minerva kisasszony mosolygott.

- Nos, itt végződik Amos és kezdődik Dan - mondta. - Megvárom a jószerencsét, és megkerülöm a végét.

- Azt hiszem, a poggyászát megtalálja Dan házában - mondta Amos.

- Ne feledje el, mit mondtam arról a házról...

Hirtelen abbahagyta. Fehér ruhás, botos férfi bukkant föl a sövényen túl levő kertben, és sietve közeledett feléjük. Amos Winterslip egy pillanatig mozdulatlan maradt, és lélektelen szemében haragos láng gyulladt.

- Isten vele - mondta, és megfordult.

- Amos! - kiáltotta Minerva kisasszony. Amos továbbment és Minerva követte. - Amos, micsoda értelmetlenség ez? Mióta nem beszélt Dan Winterslippel?

Amos megállt egy algarobafa alatt.

- Harmincegy éve - mondta. - Augusztus tizedikén múlt harmincegy éve.

- Elég régen volt - felelte Minerva. - Nos, kerüljön már át ezen a maga bolond sövényén, és nyújtson kezet neki.

- Nem én - mondta Amos. - Úgy látom, nem ismeri Dan Winterslipet, és nem tudja, milyen életet élt. Egyszer-másszor ugyancsak szégyenünkre vált...

- Ugyan! Hiszen Dan Winterslipet komoly férfinak ismerik - tiltakozott Minerva. - Tekintélyes ember...

- És gazdag - tette hozzá Amos keserűen. - Hja, ilyen a világ sora. De hát van ám másvilág is, ott aztán Dan is megkapja majd a magáét.

Minerva kisasszony edzett lélek volt, mégis meglepődött azon a gyűlölségen, amely Amos vézna arcán mutatkozott. Látta, hogy itt fölösleges minden érvelés.

- Isten vele, Amos - mondta. - Szeretném rávenni, hogy egyszer majd jöjjön át Keletre...

Amos Winterslip mintha nem is hallotta volna, úgy sietett tovább a fehér homoksávon.

Mikor Minerva kisasszony megfordult, Dan Winterslip már mosolygott rá a drótsövényen túlról.

- Halló, erre! - kiáltotta. - Kerülje meg a sövényt, és örüljön megint az életnek! A lehető legszívesebben látom.

- Hogy van, Dán?

- Örülök, hogy látom - mondta Dan, és a tekintetén látszott, hogy tud bánni a nőkkel. - Ugyancsak árván vagyok mostanában az öreg házban. Itt az ideje, hogy egy fiatal lány földerítse már egy kissé.

Minerva kisasszony a száját biggyesztette.

- Elég telet végiggázoltam Bostonban kalucsniban ahhoz - figyelmeztette Dan Winterslipet -, hogy ne veszítsem el a fejemet efféle beszédtől.

- Ugyan, felejtse el Bostont! - mondta Dan. - Itt Hawaiiban mindnyájan fiatalok vagyunk. Nézzen meg engem...

Minerva kisasszony nem felelt. Dan nagy, sokszobás háza szinte elviselhetetlenül szép, egzotikus környezetben volt, Minerva kisasszony csak úgy itta magába ezeket a szépségeket.

Odaértek a ház szélén levő ajtóhoz, amelyen át egyenesen az ebédlőbe lehetett jutni. Minerva jobboldalt, a buja lombozaton át észrevette a drótsövényt és a magas rácsozatot, amelyek a Kalia útra néztek. Dan kinyitotta az ajtót, és Minerva belépett. Az ebédlőnek - akárcsak a legtöbb effajta szobának a szigetvilágban - csak három oldalon volt falazata, a negyediken drótellenző húzódott végig. Áthaladtak a sima padlózaton, és beléptek a tágas hallba. A főajtó mellől bizonytalan korú hawaii asszony emelkedett föl lustán a székéből. Termetes, nagy mellű, tekintélyes példánya volt pusztuló fajának.

- Látja, Kamaikui, megint itt vagyok - mondta Minerva kisasszony mosolyogva.

- Üdvözlöm tisztelettel - mondta az asszony. Szolgáló volt ugyan, de a háziasszony kecses modorában beszélt.

- Ugyanaz a szobája, mint amelyik első látogatásakor volt, Minerva - adta tudtul Dan Winterslip. - A poggyásza ott van, meg az is, ami ma reggel érkezett a hajópostával. Nem vesződtem azzal, hogy átküldjem Amoshoz. Akkor ebédelünk, amikor elkészül.

- Nem fog sokáig tartani - felelte Minerva, és fölsietett a lépcsőn.

Dan Winterslip visszaballagott az ebédlőbe. Leült a nádszékbe, amelyet Hongkongban készítettek egyenesen az ő számára, és tetszőlegesen járatta szemét gazdagságának bizonyítékain. Pincemestere tálcán koktélt hozott be.

- Kettő, Haku? - mosolygott Winterslip. - A hölgy ugyanis bostoni.

- Igenis - sziszegte Haku, és hangtalanul eltűnt.

Miss Minerva a következő percben újra visszatért a szobába. A kezében levél volt, és mosolygott.

- Dan, ez aztán igazán abszurdum - mondta.

- Mi?

- Az, hogy otthon aggódnak miattam. Mármint azért, hogy nem tudtam rászánni magamat arra, hogy itt hagyjam Honolulut. Nos, hát most rendőrt küldtek a nyakamra.

Dan Winterslip felhúzta a szemöldökét.

- Rendőrt?

- Igen, affélét. Ámbár nem nyíltan teszik. Grace azt írja, hogy John Quincy hatheti szabadságot kapott a bankjától, és elhatározta, hogy átrándul ide. „így majd aztán lesz valaki, akivel hazajöhetsz, kedvesem” - írja Grace. Nem ravasz teremtés?

- John Quincy Winterslip? Nyijván Grace fia.

Minerva kisasszony bólintott.

- Még nem látta soha, igaz, Dan? Nos, hát majd rövidesen meglátja. Kedves fiú, de rettenetesen jól nevelt. Ez a tartózkodás nagy kereszt lesz neki. Nem fog tetszeni neki, amint túljut Albanyn, és nem fog tetszeni neki jó néhány mérföldnyi úton át.

- Nem tudom. Winterslip-vér ő is, nemde?

- Az. Csakhogy semmi cigányos nincs benne. Tetőtől talpig puritán.

- Szegény fiú.

Dan Winterslip a tálca felé ment, amelyen a borostyánszínű italok álltak.

- Gondolom, benéz Rogerhez San Franciscóban Írjon neki oda, és írja meg, hogy szívesen látom a házamban, ha Honoluluba látogat.

- Nagyon kedves öntől, Dán.

- Nem éppen. Szeretem az ifjúságot magam körül, még ha puritán is. Nos, hát ha már vissza akarják hódítani a kontinensnek, kóstolja meg ezt a koktélt.

- Mikorra várja haza Barbarát? - kérdezte aztán.

Dan Winterslip arca földerült, mint a tenger partja napkeltekor.

- Igen, Barbara levizsgázott. Valamelyik nap itthon terem. Mókás dolog lenne, ha az ön tökéletes unokaöccsével egy hajóra szállna.

- Mókás dolog lenne John Quincy számára, mindenesetre - felelte Minerva kisasszony. - Eleven, bájos lánynak találtuk Barbarát, mikor meglátogatott bennünket odaát Keleten.

- Az is - hagyta helyben Dan büszkélkedve. Lánya volt a legkedvesebb kincse. - Mondhatom önnek, nagyon éreztem a hiányát. Nagyon, de nagyon egyedül voltam.

Minerva kisasszony furcsán nézett rá.

- Igen, hallottam felőle - jegyezte meg -, hogy milyen árván maradt.

Dan Winterslip elpirult.

- Amos beszélte, gondolom.

- Ó, nemcsak Amos. Nagyon sokan beszélték. Igazán, az ön korában...

- Mit akar ezzel mondani? Mondtam már, hogy errefelé mindnyájan fiatalok vagyunk.

Egy percig elgondolkozva evett.

- Remek kislány, azt mondtam, és úgy is értettem. Meg kell értenie, hogy az embernek itt a szigeteken egy kissé... kissé másképpen kell viselkednie, mint ahogyan odaát a Back Bayben viselkednék.

- De azért nem minden Back Bay-i férfit illet meg ez - mosolygott Minerva. - Nem akarom leckéztetni önt, Dan. De... Barbara kedvéért… miért nem választ hódolata tárgyául olyan nőt, akit feleségül vehet?

- Ezt is elvehetném... ha ugyan egy és ugyanazon nőről beszélünk mind a ketten.

- Akire én célzok - felelte Minerva kisasszony -, azt nagyon is ismerik, mégpedig mint Wakiki Özvegyét.

- Ez a hely igazi melegágya a pletykának. Arlene Compton teljességgel tiszteletre méltó hölgy.

- Azelőtt kóristalány volt, azt hiszem.

- Nem éppen. Színésznő volt, kisebb szerepeket játszott, mielőtt Compton hadnagy elvette volna.

- És maga tette özveggyé magát.

- Hát ezzel meg mit akar megint mondani? - pattant föl Winterslip. Szürke szemei csakúgy szikráztak.

- Azt, hogy amikor férjének a repülőgépe összezúzódott a Gyémántfőn, ez azért történt, mert a férje is úgy akarta. A nő kergette bele.

- Hazugság, csupa hazugság! - kiáltotta Dan Winterslip. - Megbocsásson, Miss Minerva, de nem kell elhinnie minden tücsköt-bogarat, amit a parton hall.

Egy pillanatra elhallgatott.

- Mit szólna hozzá, ha azt mondanám, hogy feleségül szándékozom venni azt a nőt?

- Attól tartok, hogy kissé csípős lennék - felelte Minerva nyugodtan -, és eszébe idézném önnek, hogy nincs nagyobb bolond az öreg bolondnál.

Dan nem felelt.

- Bocsásson meg, Dan. Első unokahúga vagyok, de azért így is elég távoli rokona. Nekem igazán nem kenyerem az ilyesmi. Nem törődnék vele... de én kedvelem önt. És Barbarára gondolok...

Dan bólintott.

- Tudom - mondta. - Nos, de hát egyáltalán nincs miért izgulni. Nem beszéltem én Arlenének soha házasságról. Mind ez idáig nem.

Minerva kisasszony elmosolyodott.

Az ebéd befejezéséig Arlene Compton el is felejtődött, és Dan egészen visszacsöppent régi derűs kedvébe. Feketekávéztak Dan verandáján, a szigetlakok szerint: lanai-ján, amely az ebédlő egyik falából nyílt. Tágas veranda volt, háromfelől ellenző kerítette, és messze kinyúlt a fehér part fölé. Odakünn a rövid trópusi alkonyat eltompította Waikiki eleven színeit.

- Szellő sem mozdul - jegyezte meg Miss Minerva.

- A passzátszelek elálltak - felelte Dan. A jótékony szelekre utalt, amelyek - közben rövid, de nyomasztó szünetekkel - a hideg északkeletről fújnak a szigetvilág fölött. - Attól tartok, hamarosan megint beköszönt a Kona.

- Remélem, nem - mondta Minerva.

- Manapság egészen kiszikkasztja belőlem az életet - mondta Dan, és egy székbe süppedt. - így vagyok azzal a híres fiatalsággal, Minerva... tréfa az csak, amit szeretek elmondogatni.

Minderva szelíden mosolygott.

- A fiatalságnak is elég elviselnie a Konát - vigasztalta Dan Winterslipet. - Emlékszem, amikor legutóbb itt jártam, az ezernyolcszáznyolcvanas években. Mindössze tizenkilenc esztendős voltam, de a rettenetes szélnek az emléke még mindig kísért.

- Akkor nem találkoztam önnel, Minerva.

- Nem. A Déli-tengeren járt valahol.

- A nyolcvanas évek! - sóhajtott Dan. - Hawaii akkor még Hawaii volt. Kifosztatlan, igazi vígoperaország volt, és az öreg Kalakana ült szép, aranyos trónján. Belekukkantanék az esti újságba, ha nem zavarja.

- Csak tessék! - biztatta Minerva kisasszony.

Örült, hogy csönd van, mert ez az időpont volt az, amikor Waikikit legjobban szerette. Olyan rövid ez a trópusi alkonyat, olyan sietve közeleg a lágy, csábító éjszaka. Odakünn mindig van egy-két hajó: fűszert, teát, elefántcsontot hoz keletről, vagy kelet felé viszi a gépkereskedők szállítmányát. Van ott mindenféle hajó: vadonatúj gőzös és otromba bárka, van ott hajó Melbourne-ből és Seattle-ből, New Yorkból és Yokohamából, Tahitiból és Rióból, a hét tenger valamennyi kikötőjéből. Mert ez Honolulu, a Csendes-óceán nagy keresztútja, ahol minden út kereszteződik.

Gondolatainak Dan hirtelen mozdulata vetett véget. Megfordult és ránézett. Dan a térdére tette az újságot, és mereven maga elé bámult. Most nem lehetett volna fiatalosságával ugratni. Mert Dan Winterslip arca öreg, nagyon öreg volt.

- Dan, miért... - kezdte Miss Minerva.

- Gondolkozom, Minerva - mondta Dan vontatottan. - Beszéljen csak újra arról az unokaöccséről.

Minerva meglepődött, de nem mutatta.

- John Quincyről? - kérdezte. - Afféle bostoni tucatifjú. A megszokás rabja. Az egész életét kicirkalmazták előre, a bölcsőjétől a koporsójáig. Mind a mai napig nem tért el a maga vonalától. Az elkerülhetetlen előkészítő iskola, Harvard, az úri klubok, a családi bankház... még a lányt is, akit eljegyzett, az édesanyja választotta ki számára.

- Akkor megbízható, szilárd?

Miss Minerva elmosolyodott.

- Dan, ehhez az ifjúhoz képest a Gibraltár is meg-meginog néha.

- Titoktartó, úgy látom.

- Ő maga találta fel a titoktartást. Mondhatom. Szeretem őt, de egy kis gondtalanság néhanapján... Hanem attól tartok, már nagyon is késő van. John Quincy csaknem harmincesztendős.

Dan Winterslip fölállt. A viselkedése olyan volt, mint azé a férfié szokott lenni, aki fontos elhatározásra jutott. A bambuszfüggöny mögött, amely az ebédlő ajtaján függött, fény jelent meg.

- Haku! - kiáltotta Winterslip.

A japán nyomban ott termett.

- Haku, mondd a sofőrnek, gyorsan hozza a nagy kocsit! Oda kell érnem a dokkhoz, mielőtt a President Tyler elindulna San Franciscóba. Wikiwiki!

A szolga eltűnt az ebédlőben, Winterslip pedig követte. Minerva kisasszony egy percig kissé meghökkenve ült a helyén, aztán fölkelt, és félrehúzta a függönyt.

- Hajóra száll, Dan? - kérdezte.

Dan az asztalnál ült, és nagysietve írt valamit.

- Nem, nem... csak egy pár sor az egész... föl kell adnom azzal a hajóval...

Elfojtott izgalom látszott Dan Winterslipen. Minerva kisasszony bement az ebédlőbe. A következő pillanatban megjelent Haku, és teljesen fölösleges jelentést tett, mert a gépkocsi már ott zörgött a kocsiúton. Dan Winterslip elvette kalapját a japántól.

- Érezze otthon magát, Minerva, rövidesen itthon leszek - kiáltotta, és kirohant.

Valami üzleti ügy, kétségtelenül. Miss Minerva céltalanul ballagott át a nagy, tágas szobán, és végül megállt Jedediah Winterslipnek, Dan és Amos atyjának, az ő nagybátyjának az arcképe előtt. Dan fénykép után festette, az öregember halála után. Apja cethalászként telepedett meg Honoluluban. Akkor, amikor Minerva először és utoljára látta - a nyolcvanas években -, megtört öregember volt, aki elveszett vagyonát gyászolta: kevéssel azelőtt pusztultak el hajói egy sarkvidéki szerencsétlenség során.

Nos, Dan talpra állította a családot, állapította meg Minerva kisasszony. Újra megszerezte az elveszett vagyonát, sőt annál is többet. Furcsa hírek keringtek módszereiről - de furcsa hírek jártak azoknak a bostoniaknak a módszereiről is, akik sohasem tették ki a lábukat városukból. Elbűvölő ember, akármilyen volt is a múltja.

Dan Winterslip is a nyolcvanas évekre gondolt, amikor kocsija a Kalakana Avenue-n a város felé robogott. De a jelen érdekelte akkor, amikor a dokkhoz ért, és kissé ingadozva sietett a President Tyler deszkapallója felé. Nem volt vesztegetni való ideje, mert a hajó már indulásra készült. Nagy keleti hajó lévén, induláskor nem tartotta magát azokhoz a ceremóniákhoz, amelyekhez egy-egy Honolulu és a szárazföld közt cirkáló gőzös. Így is sűrűn fölhangzottak a búcsúzó „Aloha” kiáltások, egyik vidáman, a másik remegően, a legtöbb utast teleszórták leivirággal, és megzavarodott kis tömeg tolongott a deszkapalló elején.

Dan Winterslip utat tört magának, és fölrohant az éles deszkavégre. Amikor a fedélzetre ért, mindjárt meglátta régi ismerősét, Hepworth másodtisztet.

- Önt kerestem éppen! - kiáltotta.

- Hogy van, uram? - kérdezte Hepworth. - Nem látom a nevét az utaslistán.

Nem, én nem utazom. Egy szívességre kérném.

- Örülök, hogy szolgálatára lehetek, Mr. Winterslip.

Winterslip egy levelet nyomott a kezébe.

- Ismeri Roger öcsémet Friscóban. Legyen olyan kedves, adja át ezt neki, személyesen neki és senki másnak, nyomban a partraszállása után. A postáról lekéstem, azért választottam ezt a módot. Rendkívül hálás leszek érte.

- Szót sem érdemel. Ön nagyon kedves volt hozzám, és én boldog leszek... de siessen a partra, uram. Éppen egy perce van még. Erre...

Karon ragadta Winterslipet és gyöngéden a pallóra tuszkolta. Abban a pillanatban, amikor Dan lába a dokkot érintette, a pallót fölszedték mögötte.

Egy pillanatig az a bűvölet tartotta hatalmában, amelyet minden szigetlakó érez, valahányszor hajót lát indulni. Aztán megfordult, és lassan végigment a gáton. Most karcsú, mozgékony alakot pillantott meg maga előtt: Dick Kaohla volt, az öreg Kamaikui unokája. Meggyorsította lépteit, és elérte a fiút.

- Helló, Dick! – mondta.

- Helló.

A fiú barna arca kedvetlen, barátságtalan volt.

- Már régen nem jártál nálam - mondta Dan Winterslip. - Minden rendben?

- Persze - felelte Kaohla. - Persze hogy rendben.

Az utcára értek, és a fiú gyorsan elfordult.

- Jóccakát - morogta.

Dan Winterslip egy pillanatig elgondolkozva nézett utána. Aztán odament a gépkocsijához.

- Nem kell sietni - mondta a vezetőnek.

Amikor újra megjelent ebédlőjében, Minerva kisasszony fölpillantott a könyvből, amelyet éppen olvasott.

- Odaért még, Dan? - kérdezte.

- Az utolsó pillanatban!

- Helyes - mondta Minerva, és fölkelt. - Én pedig megyek föl az emeletre. Kellemes álmokat!

Dan megvárta, amíg Minerva az ajtóhoz ért, csak akkor szólalt meg.

- Igaz is, Minerva: ne vesződjön azzal a levéllel, amit az unokaöccsének akart írni.

- Ne?

- Ne. Elintéztem a meghívást magam. Jó éjt!

- Ó... jó éjt! - felelte Minerva, és kiment.

Dan egyedül maradt a tágas szobában. Nyugtalanul járt föl és alá a sima padlón. Egy pillanatra kiment a lanaira, és meglátta azt az újságot, amelyet az imént olvasott. Bevitte az ebédlőbe és megpróbálta tovább olvasni, de valami mintha nyugtalanította volna. Szeme egyre elkalandozott... végül nagyot kiáltva kitépte az újságból a hajózási rovatot, és indulatosan darabokra tépte.

Megint fölállt és járkálni kezdett. Látogatóba készült a partra, de az a nyugodt jelenlét odafönn a felső szobában - Boston a maga legtűrhetőbb formájában, de mégiscsak Boston - nem engedte.

Visszament a lanaira. Ott volt - szúnyogháló alatt - a zug, amelyben aludni szeretett. Öltözőszobája szinte kéznél. De még korán volt a lefekvéshez. Kiment a partra. Nyomban legyezni kezdte a Kona félreismerhetetlen, lágy, álnok lélegzete, a „rettenetes” szél, amely végig a parton föl fogja tornyozni a hullámokat, és egy időre elpusztítja ezt a szigeti paradicsomot.

Amikor megfordult, tekintete az algarobafára esett a drótsövényen túl, és egy gyufa sárga fölvillanását látta. Amos bátyja! Hirtelen barátságos érzés fogta el Amos iránt, szeretett volna átmenni hozzá és beszélgetni vele, beszélgetni azokról a régi-régi napokról, amikor együtt játszadozhattak ezen a parton. Hasztalan volna, tudta jól. Sóhajtott, és a lanai külső ajtaja becsukódott mögötte. A külső ajtó, amelyen nem volt zár ebben a tartományban, ahol olyan ritka a zár.

Fáradtan leült, és gondolkodni kezdett. Arca a bambuszfüggöny felé fordult, amely közte és az ebédlő között függött. A függönyön árnyék jelent meg. Egy pillanatig mozdulatlan volt, aztán eltűnt. Dan elfojtotta lélegzetét. Az árnyék újra megjelent.

- Ki az? - kiáltotta Dan.

Hatalmas barna kar nyúlt át a függönyön. Barátságos barna arc jelent meg a nyomában.

- A gyümölcsöt az asztalra tettem - mondta Kamaikui. - Lefekszem.

- Rendben van. Csak eredj. Jó éjt!

Az asszony eltűnt. Dan Winterslip haragudott önmagára. De hát mi is van vele? Ő, aki kimondhatatlan borzalmak közepette verekedett utat magának a régi időkben: ideges, a végén...

- Öregszem - mormogta. - Nem, hitemre... ez a Kona. Majd minden rendben lesz, ha újra megérkeznek a passzátszelek...

II. fejezet
A MAGAS KALAP

John Quincy Winterslip az oaklandi révhajó fedélzetére ment, meglehetős zsibbadtan, rosszkedvűen. Több mint hat napon át vonaton gyötrődött - mert chicagói tartózkodása is ugrálás volt egyik vonatról a másikra -, és torkig volt vele.

Előtte a hordár ballagott, John két ruhásbőröndjét, golfütőit és kalapdobozát vitte. Fél keze hiányzott, acélkampót hordott a helyén.

A fiatalember most helyet mutatott az elülső fedélzet korlátja mellett, és a hordár elkezdett lerakodni. Gondosan kiválasztva a hordár ép kezét, olyan bőséges borravalót tett bele, hogy a derék férfiú suta szalutálásra emelte acélkampóját.

Háromezer mérföldre van a Beacon Streettől, és még kétezer hátra van! Ugyan mi a csodának is - így vallatta savanyú lélekkel máskor olyan kellemetes énjét -, minek is egyezett bele abba, hogy ezt a képtelen expedíciót megtegye a pogány országba? Most június vége van, Bostonban a legkellemesebb idő. Tenisz Longwoodban, hosszú, szelíd esték egyedül egy csónakban a folyón, hétvégi pihenők és golf Agatha Parkerrel Magnóliában.

Ötezer mérföldet utazni csak azért, hogy Minerva nénje csendes figyelmeztetést kapjon, hogy visszatérhetne már nyugodt, jól rendezett életébe, a Beacon Street bíborszínű ablaktáblái mögé. És hát van-e egyáltalán eshetősége annak, hogy az ő konok fejű rokona meg is fogja érteni a figyelmeztetést? Ezer közül egy sem. Minerva nénje megszokta, hogy úgy cselekszik, ahogyan neki tetszik.

John Quincy nagyon szeretett volna már otthon lenni. Szeretett volna sétálgatni Bostonban, bemenni a State Streeten levő irodájába, és új sorozat jelzálogkötvényt kibocsátani. Még nem volt tagja a cégnek - ez a tisztesség csak azoknak a Winterslipeknek járt ki, akik már megkopaszodtak és kissé meg is görnyedtek -, de a szive a mesterségéé volt. Szerető gondossággal bocsátott ki minden sorozat jelzálogkötvényt, és úgy várta a verdiktet, mint a drámaíró a közönséget az első előadásra. Vajon ez az első hatos kibocsátás magasra fog-e szökni, vagy a lába elé fog zuhanni?

A révhajós erős füttye visszazökkentette John Quincyt hihetetlen földrajzi helyzetének tudtatába. A gőzös megmozdult. Halványan rémlett neki, hogy valami fiatal nőnemű egyén telepedett le melléje.

A révhajó szántotta a vizet, és John Quincy nagyon csöndesen ült. Árbocok és hajókémények erdejét látta - itt volt az a vízi világ, amelynek levegőjében lejátszódó regényes történetektől annyiszor elállt a lélegzete iskolás fiú korában, neki, a nyugodt Winterslip-sarjadéknak, akiből hiányzott a cigányvér.

A csillogó San Francisco bontakozott ki előtte. John Quincy hirtelen fölállt. Nyugodt szürke szemében meghökkent tekintet látszott.

- Én... én nem értem - mormogta.

John Quincy ránézett a lányra. Spanyol vagy valami effajta lehetett: kékesfekete haja volt, sötét szeme csillogott a jókedvétől, amelyet igyekezett elrejteni, finom tojásdad arcát mély barna szín festette. John megint a kikötőre nézett - szépség a hajó körül, szépség a hajón is. Mennyivel jobb itt, mint vonaton utazni!

A lány rátekintett John Quincyre. Megtermett, széles vállú fiatalembert látott, akinek az arca olyan ártatlan, mint a gyermeké. Nyomban úgy határozott, hogy egy kis barátságosság nem adhatna okot félreértésre.

- Bocsásson meg - mondta.

- Ó... én nagyon... nagyon sajnálom - dadogta John. - Nem akartam... nem szándékosan szóltam... azt mondtam, nem értem...

- Mit nem értett?

- Igen csodálatos dolog történt - folytatta John. Leült, és kezével a kikötő felé intett. - Én már jártam itt valamikor.

A lány zavarodottan nézett rá.

- Nagyon sokan jártak már itt - hagyta helyben.

- De... lássa csak... én még soha nem voltam itt.

A lány hátrább lépett.

- Nagyon sokan nem voltak még itt - hagyta helyben ezt is.

- Néhány nappal ezelőttig soha nem voltam még New Yorktól nyugatra, soha életemben, úgy értse. Voltam egy keveset New-Englandben, voltam egy párszor Európában, de a Nyugat...

- Tudom. A Nyugat nem érdekelte.

- Nem mondhatnám - tiltakozott John Quincy gyengéd udvariassággal. - De aztán a család úgy gondolta, hogy mégis el kell jönnöm ide. Most, most ide kerülök ebbe a kikötőbe, körülnézek, és a legfurcsább érzés fog el. Az az érzésem, hogy én már jártam erre.

A leány arcán rokonszenv látszott.

- Másokkal is megtörtént már ez - erősítgette Johnnak. - Kiválasztott lelkek az ilyenek. Ön hosszú ideig jött, de most végre itthon van.

Kinyújtotta karcsú, barna kezét.

- Isten hozta a városába - mondta.

John Quincy ünnepélyesen megrázta a kezét.

- Ó, nem - igazította helyre szelíden. - Az én városom Boston, én oda tartozom, természetesen. De ez... ez ismerős.

Észak felé tekintett, az alacsony dombra, amelyen a Hold-völgye terül el, aztán visszatekintett San Franciscóra.

- Igen, úgy látszik, én már jártam valaha erre. Nem csodálatos ez?

- Talán... valamelyik őse...

- Az igaz. Nagyapám akkor jött ki ide, mikor még fiatalember volt. Aztán újból hazatért, de a fivérei idekint maradtak. Egyiküknek a fiát látogatom meg Honoluluban.

- Ó, ön tehát Honoluluba megy?

- Holnap reggel. Volt már ott valamikor?

- I... igen.

A lány fekete szeme elkomolyodott.

- Beszéljen nekem Honoluluról. Vad hely lehet, úgy képzelem.

A lány nevetett.

- Önre bizom annak a fölfedezését, hogy milyen vad - mondta. - A vezető családok valamennyien az ön kedvenc New-Englandjéből jöttek ide. „Puritánok egy kis napsütéssel...” mondja róluk az édesapám. Ügyes ember az én édesapám - tette hozzá furcsa gyermeki hangon, amely sóvárgó is volt, de kihívó is.

- Afelől bizonyos vagyok - mondta John Quincy szívből. Közeledtek a hajóállomás felé, és utasok sereglettek köréjük. - Szívesen segítenék az ön bőröndjét vinni, de rám sózták ezt az egész limlomot. Ha akadna egy hordár...

- Sose aggódjék - felelte a lány. - El tudom én vinni magam is.

Rápillantott John Quincy kalapdobozára.

- Csak nem... csak nem cilinder van benne? - kérdezte.

Nevetett, dús, mély nevetéssel. John Quincy kissé bosszús lett.

- Ó, bocsásson meg! - kiáltotta a lány. - De cilinder... Hawaiiban!

John Quincy kihúzta magát. Végre is ez a lány egy Winterslipet nevetett ki. Teleszívta tüdejét levegővel, amely a szabad térségből áramlott oda, a szabad, tág térségekről, ahol a férfiak: férfiak. Könyörtelen indulat fogta el. Lehajolt, fölkapta a kalapdobozát, és nyugodtan áthajította a korláton. A doboz lassan elúszott. A tömeg összébb záródott, nem akarván elmulasztani egyéb hasonló őrültségek látványát.

- Rendben van - mondta John Quincy nyugodtan.

- Ó, - hebegte a lány -, ezt nem kellett volna tennie.

- Legalább nem kell már hordár sem - mondta az ifjú vidáman. - Mondhatom... rettentő kedves volt öntől... hogy így elbeszélgethettem önnel.

- Mulatságos volt - felelte a leány. - Remélem, meg fog kedvelni bennünket idekünn. Nagyon törekszünk arra, hogy kedveljenek, hiszen tudja. Szinte ünnepélyesek vagyunk e tekintetben.

- Igen - mosolygott John Quincy. - Én csak egyetlen kaliforniaival találkoztam mindeddig. De...

- Igen.

- Eddig nagyon jólesett.

- Ó, köszönöm!

A leány elindult.

- Kérem... csak egy pillanatra - szólt utána John Quincy. - Remélem... úgy értem... szeretném...

De a tömeg már közéjük tolakodott. John látta, hogy a lány rámosolyog, aztán visszavonhatatlanul, akárcsak a kalapdoboz, eltűnt a tekintete elől.

III. fejezet
ÉJFÉL AZ OROSZ-DOMBON

Néhány pillanattal később John Quincy partra szállt San Franciscó-ban. Hármat lépett a hajóállomás peronján, amikor egy jóképű sofőr átverekedte magát a tömegen, tökéletes éleslátással kinézte magának a Kelet fiát, és gondjaiba vette.

- Roger Winterslip - jelentette a japán - nagyon el van foglalva, nem jöhetett ki, de azt üzeni, hogy a fiatalúr fáradjon el a házába, és miután kényelembe helyezte magát, költse el a villásreggelit házigazdájával a városban.

John Quincy boldog volt, hogy végre megint szilárd talajt érez a lába alatt, és követte a sofőrt az utcára. San Francisco tündökölt a reggeli napfényben.

Forgalmas utakon robogtak végig, amelyeken az élet vidám ütemmel látszott áramlani.

Roger Winterslip nem volt külvárosi életre kárhoztatva lenn a félszigeten: agglegényi magányban lakott a Nob-dombon. Kívülről szemlélve régi, megviselt háznak látszott, de belül John Quincy megállapította, hogy minden kényelemmel rendelkezik. Egy meggörnyedt öreg kínai megmutatta neki a szobáját, és Johnnak ujjongott a szíve, amikor végre igazi fürdőhöz jutott.

Egy órakor fölkereste az irodát, ahol rokona - látható sikerrel - üzleteit bonyolította le mint mérnök és építész. Roger alacsony, viruló férfi volt, aki ötvenes éveinek végét tapossa.

- Halló, gyermek! - kiáltotta szenvedélyesen. - Mi újság Bostonban?

- Minden rendben - felelte John Quincy. - Nagyon kedves volt öntől...

- Csacsiság. Örülök, hogy látlak. Gyerünk.

Egy híres klubba vitte John Quincyt villásreggelire.

- És mit szólsz San Franciscóhoz? - kérdezte Roger.

- Tetszik - felelte John Quincy egyszerűen.

Magas, sovány, jóképű angol ment keresztül a termen, kifelé tartva.

- Cope! Cope, kedves cimborám!

Roger utánaugratott és visszahozta.

- Rögtön megismertem, pedig lehet jó negyven esztendeje, hogy nem láttam.

Az ánglius leült egy székbe, és sután mosolygott.

- Jó öreg cimborám - mondta -, talán ne vegyük ilyen pontosan, ha megengedi.

- Ugyan! - tiltakozott Roger. - Mit számítanak az évek? Ez itt az én fiatal unokaöcsém, John Quincy Winterslip, Bostonból. Ö... ö... mi is a titulusa most?

- Kapitány. Az admiralitásnál vagyok.

- Igazán? Arthur Temple Cope kapitány, John Quincy. - Roger az angolhoz fordult. - Azt hiszem, tengerészkadét volt, amikor Honoluluban találkoztunk. Nincs egészen egy éve, hogy Dannel beszéltem önről...

A kapitány arca elborult.

- Ah, Dan, igen. Él és virul, remélem?

- Ó, igen - felelte Roger.

- Nem átkozott dolog - jegyezte meg a kapitány -, hogy az a huncut gazember mennyire boldogul?

Kényelmetlen csönd támadt. John Quincy ismerte az angolok szókimondását, de bántotta, hogy leendő házigazdájával ilyen nyíltan ellenségesnek mutatkozik valaki. Végre is, Dan vezetékneve mégiscsak Winterslip.

A kapitány közömbösen rágyújtott.

- Bocsássa meg, amit unokafivéreiről mondtam - kezdte. - De igazán, hiszen tudja...

- Nem tesz semmit - mondta Roger barátságosan. - Beszéljen arról, hogy mi járatban van itt.

- Úton vagyok Hawaii felé - magyarázta a kapitány. Ma délután háromkor indulok tovább egy ausztráliai hajón. Egy kis dolgot adott az admiralitás. Honoluluból leugrok a Fanning-csoportra; ez egy kis szigetsereg, amely hozzánk tartozik - tette hozzá gyöngéd atyáskodó hangon.

- Bizonyára jó szénállomásnak ígérkezik - mosolygott Roger.

- Kedves barátom, az én küldetésem igazi célja a lehető legtitkosabb. - Cope kapitány itt hirtelen rátekintett John Quincyre. - Mellesleg, én ismertem egy igen bájos bostoni lányt. Kétségtelenül rokona önnek.

- Lány? - ismételte John meghökkenve.

- Minerva Winterslip.

- Nos - mondta John Winterslip elcsodálkozva ön Minerva nagynénémre gondol.

A kapitány mosolygott.

- Azokban az időkben nem volt ő senkinek a nagynénje - mondta. - Nem volt semmi nagynénis vonás rajta. De hát az Honoluluban volt, a nyolcvanas években. Az öreg fahajón, a Reliance-en voltunk, szegény boldogtalan hajó sebesülten sántikált haza Samoából. Az ön nagynénje látogatóban volt abban a kikötőben... táncesték voltak a palotában, társas fürdés... ó, egek, ha még egyszer olyan fiatal lehetnék.

- Minerva most Honoluluban van - közölte vele Roger.

- Igazán, ott van?

- Ott. Dannel.

- Dánnál? - A kapitány egy pillanatra elnémult. - A férje nyilván...

- Minerva nem ment férjhez soha - magyarázta Roger.

- Hihetetlen! - mondta a kapitány. Füstkarikát fújt a burkolatos mennyezet felé. - De hát ez a bostoni férfiak szégyene. Az időmmel ugyan édeskeveset rendelkezem, de remélem, meg tudom látogatni.

Fölkelt.

- Szerencsés dolog volt... hogy megint találkoztam önnel, vén cimbora. Igazán hamarosan a hajón kell lennem... meg fogja érteni.

Meghajolt feléjük, és elment.

- Kedves ember - mondta Roger, utánabámészkodva. - Talpig ánglius, de remek cimbora.

- Nekem ugyan nem telt nagy gyönyörűségem benne - mondta John Quincy -, ahogyan Danről beszélt.

Roger nevetett.

- Jobb, ha megszokod - tanácsolta Johnnak. - Dant nem szeretik túlságosan. Magasra jutott, hiszen tudod, és eközben egyszer-egyszer kissé le is csúszott. De most jut eszembe, Dan azt szeretné, ha egy megbízatását teljesítenéd itt San Franciscóban.

- Én? - kiáltott fel John Quincy. - Megbízatást?

- Igen. Megtiszteltetésnek tekintheted. Dan nem bízik meg akárkiben. Hanem hát olyan dologról van szó, amellyel meg kell várnunk a sötétséget.

- A sötétséget? - ismételte a meghökkent bostoni ifjú.

- Úgy van. Közben, azt ajánlom, tekintsük meg a várost.

- De... ön el van foglalva. Nem vonhatom el önt...

Roger rátette kezét John Quincy vállára.

- Fiacskám, nyugati ember soha sincs annyira elfoglalva, hogy egy keletinek meg ne mutathassa a városát. Már hetek óta készültem erre az alkalomra. És mert ragaszkodsz ahhoz, hogy holnap tíz órakor elindulsz, ki kell használnunk az időnket. Mit szólnál ahhoz, ha San Franciscóban kellene élned?

- Mi... icsoda? - kérdezte John Quincy elképedve.

- Az idő eljár fölöttem, és egészen egyedül vagyok. Az irodámban sok az adminisztráció; vedd be magadat az irodámba, és intézd a pénzügyeket.

- Nem, nem, köszönöm - mondta John Quincy határozottan. - Nekem otthon, Keleten a helyem. Egyébként is, soha nem tudnám rávenni Agathát, hogy eljöjjön velem ide.

- Micsoda Agathát?

- Agatha Parkért... a lányt, akivel jegyet váltottam... bizonyos mértékben. Afféle megegyezés van közöttünk több évre. Nem - tette hozzá -, én azt hiszem, jobb lesz nekem ott maradnom, ahova tartozom.

- Rosszul ítélhettem felőled mégiscsak.

John Quincy hirtelen megbánást érzett.

- Mit ért ezen tulajdonképpen?

- A régi világban - mondta Roger - a Winterslipeket kemény fából faragták. Nem kapaszkodtak a civilizáció kötényébe. Egy szép reggelen fölkeltek, és nyugodtan nyakukba vették a világot. Azok éltek... de te, te már más nemzedék vagy. Te már ezt nem értheted meg.

- Miért nem? - kérdezte John Quincy.

- Mert neked nyilván jó a régi kitaposott út. Neked még sohasem volt semmi megrázkódtatásod. Vagy volt? Előfordult már, hogy lefeküdtél valami jelentéktelen dolog miatt; például azért, mert fiatal voltál és a hold sütött a parton, amelyet a Déli-tenger verdesett? Hazudtál már valaha gentlemanként csak azért, hogy megvédj egy nőt, aki egyáltalán nem érte meg a fáradságot? Voltál már szerelmes arra méltatlan nőbe?

- Nem én - mondta John szárazon.

- Futottál valaha az életedért girbe-görbe utcákon egy idegen város bicskásnegyedében? Verekedtél valaha tengerésztiszttel, afféle régifajtájúval, akinek az ökle akkora, mint egy röpülő sonka? Kergettél valaha életre-halálra férfit úgy, hogy amikor végre megkerítetted a prédádat, nem támadhattál rá más fegyverrel, mint a puszta kezeddel? Volt már valaha...

- Azok a személyek, akiket ön leír - vetette közben John Quincy -, nem éppen tiszteletreméltóak.

- Lehet, hogy nem - hagyta helyben Roger. - És mégis... ezek mind jelenetek az én tulajdon múltamból.

John Quincy hallgatott. Az öregember szemében furcsa fényesség mutatkozott - csak nem neveti ki őt titkon? Rogeren ilyesmi látszott, és az ifjút ez sértette.

De megfeledkezett minden sértődésről a zenés revü láttán, amely ötletes, vidám és kedves volt. Tizenegy órakor ismét a legjobb barátok bukkantak elő a színházból. Amikor beültek Roger kocsijába, az öregember az Orosz-dombbal kapcsolatban adott utasítást a sofőrnek.

- Dan San Franciscó-i háza - magyarázta aztán, amikor John Quincy után bekászálódott. - Minden évben átjön két hónapra, olyankor ott lakik. Több a pénze, mint nekem.

Dan San Franciscó-i háza?

- Ó - mondta John Quincy ez hát az a megbízatás?

Roger bólintott.

- Igen.

Meggyújtott egy lámpát a kocsiban, és elővett a zsebéből egy borítékot.