A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Maurice Leblanc: Arsene Lupin, gentleman cambrioleur

Fordította: Till Katalin

Tördelte: Kovács Mária

Korrektor: Varga Virág

Borítókép: Roy Bishop

Borítóterv: Szabó Vince

Cover photo © Roy Bishop

Hungarian translation © Till Katalin, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-150-3

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

1.

Arsène Lupin letartóztatása

Különös utazás volt. Pedig olyan jól kezdődött! Én legalábbis eddig sohasem keltem útra ennél kedvezőbb feltételek mellett. A Provence gyors, kényelmes tengerjáró hajó volt, igazán rokonszenves parancsnokkal. Az utasok a legelőkelőbb társaságból kerültek ki, így hát gyorsan keletkeztek ismeretségek, hamarosan közös szórakozások is adódtak. Az a pompás érzés járt át bennünket, hogy el vagyunk zárva a külvilágtól, mintha egy ismeretlen szigeten élnénk, s ennek következményeként közelednünk kell egymáshoz.

És ez pontosan így történt…

Gondoltak már valaha arra, mennyire különleges és kiszámíthatatlan azoknak az embereknek a gyülekezete, akik előző nap még csak nem is ismerték egymást, s most néhány nap erejéig a végtelen ég és a hatalmas víz között egymásra utalva élnek, kiszolgáltatva az óceán haragjának, a hullámok félelmetes lökéseinek és a látszólag nyugodt víztükör alattomosságának?

Mintha magát az életet élnék végig e rövid és tragikus epizódban: viharokat és nagyságot, monotóniát és változatosságot; s talán pont ezért vetik bele magukat lázas sietséggel és az örömöket végletesen hajszolva ebbe a rövid utazásba, amelynek már a kezdetén látják a végét.

De immár sok éve létezik valami, ami tovább fokozza az átkelés izgalmát. A lebegő kis sziget még mindig a szárazföldhöz van kötve, noha azt hihetjük, hogy elszakadtunk tőle. Létezik egy kötelék, amely az óceán közepén is működik.

A drót nélküli távíró! Hírek érkeznek egy másik világból, a létező legtitokzatosabb módon! A képzeletünk már nem elégedhet meg azzal, hogy felidéz egy vashuzalt, amely láthatatlan üzeneteket közvetít. A titok még ennél is felfoghatatlanabb, mondhatni, költőibb, és bizony a szelek szárnyai felé kell fordulnunk, hogy magyarázatot kapjunk erre az új csodára.

Így aztán a kezdeti órákban úgy érezhettük, hogy követ, kísér, sőt meg is előz minket e távoli hang, amely időnként súg valamit egyesek fülébe odaátról. Nekem két barátom üzent, de további tíz, húsz barát búcsúzott mindannyiónktól szomorúan vagy vidáman.

Egy viharterhes délutánon – már ötszáz mérföldnyire voltunk a francia parttól – a távíró ezt a sürgönyt adta le:

Arsène Lupin a fedélzeten, szőke haj, jobb alsó karján seb, első osztályon, egyedül utazik, álneve R…

E pillanatban hatalmas villámlás hasított végig a mélyen elsötétült égbolton; az elektromos hullámok megszakadtak, és a sürgöny befejezése már nem jutott el hozzánk. A névnek, mely alatt Arsène Lupin a hajónkon rejtőzik, csak a kezdőbetűjét tudtuk meg.

Ha akármilyen más hírről lett volna szó, a titkot a távíróállomás tisztviselője, a fedélzetmester meg a kapitány biztosan megőrizték volna. Vannak azonban események, amelyek még a legszigorúbb titoktartást is képesek föloldani. A hír – ki tudja, hogyan – futótűzként terjedt: estére mindnyájan tudtuk, hogy a hírhedt Arsène Lupin itt van a hajón.

Arsène Lupin! Az elfoghatatlan, akinek tetteiről az újságok hónapok óta írnak! A titokzatos gonosztevő, akivel a vén Ganimard, a legjobb francia detektív hihetetlen kalandokon át harcol életre-halálra. Az elmés ifjú, aki csak kastélyokban és előkelő szalonokban végzi tevékenységét, s aki egy éjjel, miután betört Schormann báróhoz, üres kézzel távozott, otthagyva névjegyét ezzel a szöveggel: Arsène Lupin, úri betörő visszajön, ha majd a műtárgyak valódiak lesznek!

Arsène Lupin, akinek ezer alakja van: ma sofőr, holnap tenorista, egyszer bukméker, máskor diák, hol előkelő fiatalember, hol aggastyán, marseilles-i utazóügynök, orosz orvos, spanyol torrero!

Képzeljük csak el: Arsène Lupin itt van a hajón, egy tengerjáró aránylag szűk terében, az első osztályon, ahol az emberek minduntalan, kora reggeltől késő estig találkoznak az étkezőben, a szalonban, a dohányzóban! Talán éppen az asztalszomszédom vagy a hálótársam?

– És ez a helyzet még ötször huszonnégy óráig fog tartani! – kiáltott fel másnap miss Nelly Underdown. – Ez elviselhetetlen! Remélem, elkapják! – Majd hozzám fordult: – Andrézy úr, ön jó barátságban van a kapitánnyal, nem tudott meg semmit?

Bizony, szerettem volna egyet-mást megtudni, már csak azért is, hogy a kisasszony kedvében járhassak. Miss Nelly ama gyönyörű női jelenségek közé tartozott, akik mindenütt, ahol megjelennek, rögtön kivívják maguknak az első helyet. Párizsban nevelkedett francia édesanyja mellett, s most az apjához, a dúsgazdag Underdownhoz utazott Chicagóba. Egy barátnője, lady Jerland kísérte el.

Már az első órákban hajlandónak mutatkoztam egy kis flörtre. Ám a hajón gyorsan kialakuló intimitásban annyira elbűvölt fekete szemének pillantása, hogy túlzott megindulást éreztem egy puszta flörthöz. Közeledésemet elég kegyesen fogadta: nevetett a vicceimen, és érdeklődve hallgatta a történeteimet. Valamiféle határozatlan vonzalmat érzékeltem a részéről, amellyel buzgalmamat viszonozta.

Egyetlen vetélytárs nyugtalaníthatott volna talán, egy elég jóképű, elegáns fiú, akinek tartózkodó modorát miss Nelly néha jobban értékelte, mint az én közvetlen természetemet.

Az ifjú is jelen volt miss Nelly hódolóinak rajában, amikor ezzel a kérdéssel hozzám fordult. Kényelmes karosszékben ültünk a fedélzeten. Előző este a zivatar megtisztította az eget, gyönyörű volt az idő.

– Én sem tudok többet, kisasszony – feleltem. – De mi lenne, ha mi magunk is elindítanánk a saját nyomozásunkat, akárcsak a vén Ganimard, Arsène Lupin személyes ellensége?

– Nahát! Micsoda ötlet!

– Miért? Gondolja, hogy olyan nehéz megoldani ezt a rejtélyt?

– De még mennyire!

– Elfelejti, hogy vannak kiindulópontjaink.

– Éspedig?

– Először is: Arsène Lupin álnevet használ, amely R-rel kezdődik.

– Ez nem sokat jelent.

– Másodszor: egyedül utazik.

– Mások is egyedül utaznak.

– Harmadszor: szőke.

– Na és?

– Tehát csak végig kell böngésznünk az utasok névsorát, és kizárásos alapon eljárni.

Kivettem a zsebemből a papírlapot, és átfutottam.

– Nos, csak tizenhárom személy van a hajón, akinek a neve R-rel kezdődik.

– Csak tizenhárom?

– Igen, az első osztályon. Közülük, amint látja, kilenc feleséggel, gyerekekkel, cselédséggel utazik. Így tehát négy magányos utas marad: Raverdan márki…

– Követségi titkár – szakított félbe miss Nelly –; ismerem.

– Rawson őrnagy…

– A nagybátyám – vágott közbe egy úr.

– Rivolta úr…

– Itt vagyok! – szólt egy olasz, akinek hollófekete haja és szakálla volt.

Miss Nelly fölnevetett:

– Signore Rivolta nem kifejezetten szőke.

– Így tehát arra kell következtetnünk, hogy az, akit keresünk, a névsorban az utolsó.

– Mégpedig?

– Rozaine úr. Ismeri valaki Rozaine urat?

Mindenki hallgatott. Miss Nelly azonban a csöndes ifjúhoz fordult, akinek kitartó jelenléte a hölgy körül igencsak zavart engem:

– Nos, Rozaine úr, mit szól ehhez?

Mindnyájan a megszólított felé fordultunk. Szőke volt.

– Hogy mit szólok? – felelte szokásos lassúságával. – Nos, tekintettel arra, hogy a nevem R-rel kezdődik, a hajam szőke és egyedül utazom, már én is elvégeztem ugyanezt a vizsgálódást, és ugyanerre az eredményre jutottam. Tehát nekem is az a véleményem, hogy engem kell elfogni.

Ez természetesen csak tréfa volt. De az arckifejezése meg a viselkedése valahogy mégis felkavart minket.

Miss Nelly naivan megkérdezte:

– De önnek nincs sebe, ugye?

– Az igaz – felelte –, a seb hiányzik.

Ideges mozdulattal feltűrte a kabátja ujját, visszahajtotta a kézelőt, hogy lássuk a karját. De máris végigcikázott az agyamon egy gondolat. Pillantásom találkozott miss Nellyével: Rozaine úr a bal alsókarját mutatta.

Épp szóba hoztam volna ezt a tényt, ha nem jön közbe valami. Lady Jerland, miss Nelly barátnője, kétségbeesetten szaladt felénk:

– Az ékszereimet… a gyöngyeimet… mind ellopták!

Később megtudtuk, hogy nem loptak el mindent. A tolvaj gondosan válogatott. A gyémánt csillagból, a rubintos függőből, nyakékből és karperecekből nem a legnagyobb, hanem a legfinomabb, legértékesebb köveket szedte ki, amelyek kis helyen is elférnek. A foglalatok ott hevertek az asztalon. Láttam, mindannyian láttuk az értéktelen maradványokat, amelyek úgy festettek, akár a legszebb, legszínesebb szirmaiktól megfosztott virágok.

És hogy ezt a mesteri munkát elvégezhesse, miközben lady Jerland teázik, a tettesnek világos nappal, a folyosón, ahol bármikor megjelenhetett valaki, föl kellett törnie a kabin ajtaját, megtalálnia az ócska kalapdoboz mélyére rejtett ékszeres zacskót, sőt még válogatott is belőle!

Egy véleményen voltunk mind, s velünk együtt minden utas: a tettes Arsène Lupin. Ez a bonyolult, titokzatos, meg nem magyarázható eljárás teljesen rávallott. Ráadásul milyen logikus volt! Hiszen mennyivel észszerűbb egy egész halom ékszer helyett csak apró, különálló köveket, zafírt, smaragdot, igazgyöngyöt elrejteni…

A vacsoraasztalnál Rozaine mellett jobbról is, balról is üresen maradt a hely. Később pedig híre kelt, hogy a kapitány hívatta.

Mindenki nagyon megkönnyebbült, hiszen nyilvánvaló volt, hogy a tolvajt elfogták. Újra föllélegeztünk. Zálogosdit játszottunk. Azután tánc következett. Miss Nelly kicsattanó vidámsága meggyőzött arról, hogy noha kezdetben még szívesen fogadta a fiú udvarlását, már el is felejtette. Most már végleg az ő bűvöletébe kerültem. Éjfélkor, ragyogó holdfénynél megvallottam neki érzéseimet olyan szavakkal, melyek, úgy láttam, örömére szolgáltak.

Másnap azonban legnagyobb meglepetésünkre megtudtuk, hogy az ellene felhozott vádak elégtelensége miatt Rozaine-t szabadon engedték. Hivatalos okmányokkal igazolta, hogy egy előkelő bordeaux-i nagykereskedő fia. Azonkívül sebnek vagy sebhelynek a leghalványabb nyoma se volt a karján.

– Okmányok! Születési papírok! – kiáltották a kételkedők. – Mintha Arsène Lupin nem tudna bármiféle okmányt felmutatni! És a sebhely? Talán nem is volt neki, vagy eltüntette a nyomát!

Ellene vetették a kételkedőknek, hogy a betörés órájában Rozaine – ezt tanúk igazolták – a fedélzeten sétált.

Erre azt felelték:

– Kell-e az olyan embernek, mint Arsène Lupin, személyesen részt vennie a betörésben, amit elkövet?

Mindent összevéve azonban, abban mindenki egyetértett, hogy Rozaine egyedül utazik, szőke és a neve R-rel kezdődik. Vajon akkor kire utalt a távirat, ha nem rá?

Amikor néhány perccel ebéd előtt Rozaine az asztalunk felé közeledett, miss Nelly és lady Jerland fölpattant és távozott.

Mi volt ez, ha nem a félelem?

Egy órával később a matrózok, hajótisztviselők és minden osztálybeli utasok között egy felhívás járt kézről-kézre: „Louis Rozaine úr tízezer frankot fizet annak, aki leleplezi Arsène Lupint vagy a lopott drágakövek tolvaját.”

Rozaine kijelentette a kapitánynak:

– És ha senki nem lesz segítségemre e banditával szemben, majd végzek vele egymagam.

Rozaine Arsène Lupin ellen, vagy inkább, ahogy egymás között mondták: Arsène Lupin Arsène Lupin ellen! Ez bizony izgalmas meccsnek ígérkezett.

Két napig tartott. Rozaine bolyongott a hajón, a legénység között kutatott, keresgélt. Éjszaka is bóklászott. A kapitány is aktívan segített neki. Átkutatták a Provence-t a tetőtől a fenékig, beleértve a kabinokat is. Az volt az általános vélemény, hogy a drágaköveket bárhol elrejthették, leszámítva a bűnös kabinját.

– Valahogy csak ráakadunk, nemde? – kérdezte tőlem miss Nelly. – Bármilyen nagy bűvész ez az Arsène Lupin, a gyémántokat meg a gyöngyöket nem tudja láthatatlanná tenni.

– Talán még ehhez is ért – feleltem. – Meg kellene vizsgálni a kalapjaink meg a ruháink bélését, és mindent, amit magunkkal hordunk.

Ezzel rámutattam Kodak fényképezőgépemre, amellyel miss Nellyt a lehető legtöbbször és a legkülönbözőbb pozíciókban lefotografáltam.

– Nem gondolja, hogy már az ilyen készülékben is, mint ez itt, bőven van hely lady Jerland összes drágaköve számára? Az ember jár-kel vele, kattintgat, és senki sem gyanakszik!

– Úgy hallottam, nem létezik olyan tettes, aki ne hagyna valamilyen nyomot maga után.

– De igen, létezik: Arsène Lupin.

– Hogyhogy?

– Mert ő nemcsak a lopásra gondol, hanem az összes körülményre is, ami elárulhatja.

– Eleinte ön is bizakodott, hogy elfogják, nem?

– Csakhogy azóta láttam, hogyan dolgozik.

– És most mit gondol?

– Hogy csak vesztegetik az idejüket.

És valóban: a kutatások tényleg nem jártak eredménnyel, vagy legalábbis nem olyannal, amilyet reméltek. Mindössze annyi történt, hogy a kapitánynak ellopták a zsebóráját.

A kapitány ettől kezdve még több energiával figyelte Rozaine-t, akivel többször tanácskozott. És a sors iróniájaként másnap megtalálták az órát – a parancsnokhelyettes gallérdobozában!

Elképesztő bűvésztrükk volt ez, és ugyancsak rávallott Arsène Lupin humorára: látszott, hogy nem egyszerű tolvaj ő, hanem igazi műkedvelő, aki a „hivatása” beteljesítése mellett még jól is szórakozik. Arra a színdarabíróra emlékeztetett, aki a kulisszák mögül élvezi a színpadon zajló játékot, és teli torokból nevet a saját elmésségein.

Minden kétséget kizáróan művész volt, és ahogy figyeltem Rozaine elszánt és komor ábrázatát, nem tudtam nem csodálattal gondolni kettős személyiségű tolvajunkra.

Az utolsó előtti éjszakán az őrség egyik tisztje furcsa nyögdécselést hallott a fedélzet legsötétebb sarkából. Odasietett. A földön egy ember feküdt, fejét vastag, szürke kendő borította, csuklóit vékony zsinórral összekötözték.

Megszabadították kötelékeitől, fölsegítették, és vizet itattak vele.

Rozaine volt. Éjszakai kutakodása közben hátulról megtámadták és kifosztották. Egy névjegyen, melyet gombostűvel tűztek a kabátjára, ez állt:

Arsène Lupin hálásan köszöni
Rozaine úr tízezer frankját.

Ám az eltűnt pénztárca húszezer frankot tartalmazott.

Eleinte azzal vádolták Rozaine-t, hogy színlelt támadást intézett saját maga ellen. Ám egyrészt lehetetlen volt így összekötöznie saját magát, másrészt kiderült, hogy a névjegyen lévő kézírás teljesen más, mint Rozaine-é; viszont hajszálpontosan egyezik Arsène Lupin kézírásával, amelynek másolatát egy régi újságban találták meg. Így tehát immár biztosra vehettük, hogy Rozaine nem Arsène Lupin.

És ekkor kitört a pánik. Senki nem mert egyedül maradni a kabinjában, sem a hajó kevésbé látogatott részein tartózkodni. Mindenki a hozzá legközelebb állókkal együtt töltötte az időt. De még az ő körükben is eluralkodott a félelem és a bizalmatlanság. Mert a veszélyforrás már nem egyetlen, elkülönített és ezáltal kevésbé veszélyes személy volt, hanem bárki. Mindenkiben Arsène Lupint kerestük. Fölingerelt képzeletünk határtalan hatalmat tulajdonított neki. Elhittük, hogy bármikor a legváratlanabb személyiséget öltheti magára: lehet ma Rawson őrnagy, holnap Raverdan márki, sőt – mivel a vádló R betűt már elvetettük mint nyomot – akár bármelyik más utas családdal, személyzettel.

Az első távíróüzenetek nem szolgáltak semmi hírrel. Legalábbis a kapitány nem mondott semmit, és a hallgatása egyáltalán nem volt megnyugtató.

Ezért az utolsó nap végtelenül hosszúnak tűnt. Mindenki attól tartott, hogy nagy baj történik. Ezúttal nem lopás, nem ártalmatlan támadás, hanem igazi bűn: gyilkosság fog bekövetkezni. Senki nem hitte, hogy Arsène Lupin megelégszik két ilyen egyszerű kihágással. Hiszen korlátlan úr volt a hajón, akivel szemben a hatóság ereje tehetetlen. Arsène Lupinnek csak akarnia kell. Mindent megtehet. Rendelkezik vagyon és élet fölött.

Számomra ezek boldog órák voltak, mert miss Nelly megajándékozott a bizalmával. A történtektől megrémülve nálam keresett menedéket és védelmet, s én boldog voltam, hogy megadhattam neki.

A lelkem mélyén áldottam Arsène Lupint. Hiszen ő hozott minket közel egymáshoz. Neki köszönhettem, hogy átadhattam magam a legszebb álmoknak. Miért is ne valljam be: szerelemről ábrándoztam, és nem is alaptalanul. Az Andrézyk jónevű, poitou-i család voltak, ám címerükön az arany már kissé megkopott. Igazán kellemes feladatnak tűnt egy úriember számára, hogy hozzásegítse a famíliát régi fényének visszaszerzéséhez.

És éreztem, hogy ezen álmok nem rémisztették meg miss Nellyt sem. Mosolygó szeme és lágy hangja tele volt biztatással.

Így maradtunk együtt az utolsó pillanatig: egymás mellett álltunk a hajó korlátjánál, míg az amerikai part egyre közelebb és közelebb úszott hozzánk. A hajón abbahagyták a kutatást. Mindenki várakozott. Az első osztálytól kezdve egészen a fedélközig, ahol csak úgy hemzsegett a kivándorló, izgatottan várták a percet, amikor a látszatra megoldhatatlan rejtélyt végre megfejtik. Ki hát Arsène Lupin? Milyen név, milyen maszk mögött rejtőzik?

És ez a perc elérkezett. Ha száz évig élek, akkor sem felejtem el legkisebb részletét sem az eseményeknek.

– Milyen sápadt, miss Nelly – mondtam neki, ahogy félősen a karomra támaszkodott.

– És ön! – felelte. – Egészen megváltozott.

– Gondolja csak meg! Ez a pillanat rendkívül érdekfeszítő, és én olyan boldog vagyok, hogy megoszthatom önnel, miss Nelly! Biztos vagyok benne, hogy sok év múlva is felidézi majd…

De nem is figyelt rám; elfogta a várakozás láza. Leeresztették a kikötőhidat. Mielőtt azonban ráléphettünk volna, egyenruhás emberek, vámtisztviselők, hordárok árasztották el a fedélzetet.

Miss Nelly ezt dadogta:

– Én már azon se csodálkoznék, ha Arsène Lupin útközben elillant volna.

– Talán inkább a halált választotta, mint a gyalázatot, és szívesebben ugrott a tengerbe, semhogy elfogassa magát.

– Ne gúnyolódjon! – mondta miss Nelly ingerülten.

Hirtelen összerezzentem, és mert kérdőn nézett rám, így szóltam:

– Látja ott azt a kis öregembert, a kikötőhíd túlsó végén?

– Aki ott áll az esernyővel, olívazöld kabátban?

– Azt! Ő Ganimard, a híres detektív, aki megesküdött rá, hogy Arsène Lupint saját kezűleg fogja el. Most már értem, miért nem kaptunk semmi hírt az óceánnak erről a partjáról. Ganimard itt volt. És nem szereti, ha beleavatkoznak az ügyeibe.

– Tehát most már biztos, hogy Arsène Lupint elfogják?

– Ki tudja? Ganimard sohasem látta őt valóban, csak álöltözetben. Hacsak nem ismeri az álnevét…

– Ah! Bár láthatnám, ahogy letartóztatják! – mondta miss Nelly a nőkre jellemző kegyetlenséggel.

– Csak türelem! Arsène Lupin már biztosan észrevette, hogy halálos ellensége itt van, és az utolsó utasokkal hagyja el a hajót, amikor az öregember szeme már elfárad.

A partraszállás megkezdődött. Ganimard, esernyőjére támaszkodva, egykedvűen nézte a gyaloghídon tolongó tömeget. Észrevettem, hogy a hajó egyik tisztje időnként felvilágosításokat ad neki.

Raverdan márki, Rawson őrnagy, az olasz Rivolta és még sokan mások haladtak el előtte. Aztán megláttam Rozaine-t.

Szegény Rozaine! Még nem tért magához szerencsétlenségéből.

– Talán mégis ő az – súgta miss Nelly. – Nem gondolja?

– Azt gondolom, nagyon érdekes lenne egyszerre lefényképezni Ganimard-t meg Rozaine-t. Fogja csak, kérem, a fényképezőgépemet, mert tele van a két kezem.

Odaadtam a masinát, de már későn – miss Nelly nem tudta használni. Rozaine továbbment. A hajótiszt Ganimard fülébe súgott valamit, a detektív azonban csak könnyedén vállat vont, és Rozaine kilépett a partra.

De hát akkor vajon ki Arsène Lupin?

– Úgy van – mondta ki miss Nelly hangosan –, ki ő?

A hajón már csak nagyjából húsz ember maradt. Miss Nelly sorra nézte őket: szemmel láthatóan sejtette, hogy Arsène Lupin nincs köztük.

– Most már nem várhatunk tovább – mondtam neki.

Miss Nelly elöl ment, én utána. De még tízet se léptünk, amikor Ganimard utunkat állta.

– Mit jelentsen ez? – szóltam rá.

– Egy pillanatra, uram! Hová siet?

– Ezt a hölgyet kísérem.

– Csak egy pillanatra! – ismételte a detektív kissé élesen.

Mélyen a szemembe nézett, azután szárazon így szólt:

– Arsène Lupin, nemde?

Fölkacagtam.

– Téved. Csak Bernard d’Andrézy.

– Bernard d’Andrézy három évvel ezelőtt meghalt Macedóniában.

– Ha Bernard d’Andrézy halott lenne, én sem lennék a világon. És amint látja, nem ez a helyzet. Tessék, itt vannak a papírjaim.

– Igen, az ő papírjai. És hogy ön hogyan szerezte meg őket, azt is mindjárt elmondom.

– Maga megőrült! Arsène Lupin R-rel kezdődő álnéven szállt hajóra.

– Igen, tudom. Ez is az ön tréfája, mellyel odaát hamis nyomra vezette a detektíveket. Ah! Ön nagyon ravasz, barátocskám. Csakhogy ezúttal megfordult a szerencse. Gyerünk, Lupin, vágjon jó képet a gonosz játékhoz!

Egy pillanatig tétováztam. Ganimard erős, rövid ütést mért a jobb alsó karomra. Fájdalmamban felkiáltottam; alig behegedt sebemet érte, melyről a sürgönyben szó volt.

Elárultam magam, így hát nem volt mit tenni; miss Nellyhez fordultam, aki halálsápadtan, remegve állt ott.

Pillantása találkozott az enyémmel, azután lenézett a kezében lévő Kodakra. Megborzongott, s az volt az érzésem, sőt biztos voltam benne, hogy egyszerre mindent megértett. A kis készülékben – amelyet átadtam neki, mielőtt Ganimard elfogott – a vékony, fekete bőrfalak közé rejtettem el Rozaine húszezer frankját és lady Jerland gyöngyeit meg gyémántjait.

Esküszöm rá, hogy ebben a végzetes pillanatban, amikor Ganimard és két embere körülvett, nem érdekelt sem az elfogatásom, sem az emberek megvetése. Csak egy dolog számított: vajon mit csinál miss Nelly a rá bízott készülékkel. És eszembe sem jutott azon aggódni, hogy a fényképezőgép döntő bizonyítékot szolgáltat ellenem, csak azt akartam tudni, vajon miss Nelly kiszolgáltatja-e ezt a bizonyítékot.

Vajon elárul-e? Lebuktat-e? Ellenségként viselkedik, aki nem hajlandó megbocsátani, vagy nőként, aki emlékszik az együtt töltött napokra, és ítélkezését enyhíti az akaratlan rokonszenv és megértés?

Elhaladt mellettem; mély meghajlással búcsúztam tőle. Nem mondtunk egymásnak egy árva szót sem. Kezében a Kodakommal, a többi utassal együtt a kikötőhídra lépett.

Nyilvánvaló, gondoltam, hogy nem meri nyíltan, az emberek szeme láttára megtenni. Majd nemsokára, egy óra vagy egy nap múlva beszolgáltatja.

Ám egyszer csak, a híd közepén, miss Nelly szándékolt ügyetlenséggel a vízbe ejtette a készüléket, majd gyors léptekkel távozott. Nyúlánk alakja elveszett a tömegben, majd hirtelen felbukkant, végül örökre eltűnt.

Egy pillanatig mozdulatlanul álltam. Szomorúságot éreztem, ugyanakkor gyöngéd meghatottságot is. Azután, Ganimard legnagyobb csodálkozására, hangosan felsóhajtottam:

– Néha igazán kár, hogy az ember nem becsületes!

*

Egy téli estén Arsène Lupin körülbelül ezekkel a szavakkal mesélte el nekem letartóztatásának történetét. A véletlen, amelyről később majd beszámolok, hozott bennünket össze, és valami barátságféle alakult ki köztünk. Igen, merem a barátság szót használni, amellyel Arsène Lupin megtisztel, és időnként váratlanul felbukkan nálam, hogy dolgozószobám csendjébe ifjonti jókedvet csempésszen. Sugárzó személyisége és töretlen jó kedélye azé a férfié, akinek a sors kegyeltjeként örömteli és vidám az élete.

De hogyan is ábrázoljam őt? Hússzor találkoztam vele, és mind a hússzor más alakban jelent meg előttem, pontosabban egy alakban, amely ugyan húsz különféle, deformált tükörképben nézett vissza rám, mégis ráismertem jellegzetes szemére, a rá jellemző gesztusokra, nyúlánk testalkatára, tartására és karakterére.

– Én sem tudom már – mondta nekem egyszer –, ki is vagyok. Ha tükörbe nézek, nem ismerek magamra.

Bizonyára szellemesség és paradoxon is, mégis igazság mindazok szemében, akik találkoznak vele, ám nem ismerik kimeríthetetlen találékonyságát, türelmét, művészi sminkjeit, zseniális képességét arra, hogy még arcának arányait, vonásainak egymás közti kapcsolatát is megváltoztassa.

– Miért kellene, hogy a megjelenésem mindig egyforma legyen? – mondta egy másik alkalommal. – Miért ne kerüljem el annak a veszélyét, hogy a személyem felismerhető? A cselekedeteim beszélnek helyettem. – Majd egy csepp büszkeséggel folytatta: – Mennyivel jobb, hogy senki sem tudja tökéletes bizonyossággal kijelenteni: „Ő Arsène Lupin.” A lényeg, hogy a tévedés kockázata nélkül azt tudják mondani: „Ezt Arsène Lupin tette.”

Nos, ezeknek a tetteknek és kalandoknak egy részét igyekszem most felidézni az ő bizalmas vallomásai alapján, amelyeket néhány téli estén, dolgozószobám magányában volt szerencsém végighallgatni…

2.

Arsène Lupin a börtönben

Aki valamirevaló turistának nevezi magát, nyilván jól ismeri a Szajna-part vidékét, és a jumièges-i és saint-wadrille-i romok között járva megcsodálta már Malaquis-t is, a kis középkori kastélyt, amely oly hetykén-büszkén ül egy sziklatetőn a folyam közepén, s amelyet egy híd köt össze az országúttal. Sötét tornyai beleolvadnak az őket tartó gránitba, a hatalmas alakzatba, amely isten tudja, melyik hegységből tört le egy ősi földrengés során. Körülötte a széles folyam csöndes vize játszik a nádassal, és nádiveréb szökdécsel a töltés vizes kavicsain.

Malaquis története rideg, mint a kastély neve, és rémes, mint a külseje. Egyébről sem szól, csak harcokról, ostromról, támadásról, rablásról, öldöklésről. A körülötte fekvő falvak parasztjai zimankós téli estéken gyilkosságokkal teli történeteket, hátborzongató legendákat mesélnek egymásnak a kastély múltjából. Beszélnek a híres föld alatti folyosóról, amely valamikor a jumièges-i apátsághoz és ahhoz az udvarházhoz vezetett, ahol Agnès Sorel, VII. Károly szeretője élt.

Itt, ahol hősök és rablólovagok tanyáztak egykor, most Nathaniel Cahorn báró lakik, vagyis Sátán báró, ahogy annak idején nevezték a tőzsdén, ahol váratlan gyorsasággal gazdagodott meg. Malaquis grófjai, akik teljesen tönkrementek, kénytelenek voltak egy tál lencséért eladni neki az ősi birtokot. A báró itt helyezte el régi bútorokból, képekből, fajanszokból, fafaragásokból álló exkluzív gyűjteményét. A kastélyban egyedül lakik, mindössze háromtagú személyzettel. Senki nem léphet be ide. Egyetlen ember sem csodálhatta még meg a tágas, elegáns termekben függő három Rubenst és két Watteau-t, a Jean Goujon mester által faragott pompás gyóntatószéket a tizenhatodik századból s a többi nagyszerű holmit, melyeket, hála dagadó erszényének, nyilvános árveréseken összevásárolhatott.

Sátán báró fél. Nem az életét félti, hanem a kincseit, amelyeket kitartó mohósággal halmozott fel, egy olyan szakember hozzáértésével, akit még a legagyafúrtabb kereskedő sem tudott soha megtéveszteni. Egy zsugori szenvedélyével, egy szerelmes féltékenységével imádja a kincseit.

Alkonyatkor, amikor a nap pihenni tér, gondosan bezárják és elreteszelik a négy vaspántos kaput, amely a két hídfőt és a kastély bejáratát őrzi. Ha valaki csak megérintené a kapukat, máris megszólalnának az elektromos riasztók. A folyam felől nem fenyeget veszély; a szikla ezen az oldalon simán és merőlegesen mered az égnek.

Szeptemberben, egy pénteki napon, a postás szokás szerint megjelent a kastély kapuja előtt. Mint mindig, maga a báró nyitotta ki a nehéz kapuszárnyakat. Olyan gondosan vizsgálta meg ezt az embert, mintha nem ismerné már évek óta piros, kedélyes parasztarcát, gúnyos szemét.

A postás nem állhatta meg kacagás nélkül, hogy ennyire megbámulják:

– Én vagyok, báró úr, én magam, és nem másvalaki, aki fölvette a kabátomat, és fejébe nyomta a sapkámat.

– Mit lehessen tudni?! – dörmögte a várúr.

A postás átadott neki egy csomó újságot. Azután hozzátette:

– Van itt még valami.

– Még valami?

– Igen, egy ajánlott levél.

A teljesen visszavonultan élő báró, akinek se barátja, se rokona nem volt, sohasem kapott levelet. Ezért a postás kijelentése rossz előjelnek tűnt. Ki lehet az a titokzatos személy, aki magányában zavarja?

– Itt tessék aláírni, báró úr.

Morogva írta alá a nevét, majd átvette a levelet, és megvárta, míg a postás leér az országútra. Néhány lépést tett fel s alá, aztán a híd karfájának támaszkodva felbontotta a borítékot.

Közönséges kockás papír volt benne, melynek tetején ez a cím állt: „Párizs, vizsgálati fogház.” Az aláírás: „Arsène Lupin.”

Csodálkozva olvasta:

Báró úr!

Az ön két szalonját összekötő folyosón Philippe de Champaigne festménye lóg, amely nagyon tetszik nekem. Ugyancsak kedvemre valók az ön Rubensei és a kisebbik Watteau. Megemlítem még a jobb oldali szalonban lévő pohárszéket XIII. Lajos stílusában, a beauvais-i gobelineket, az empire stílusú, Jacob által jegyzett asztalkát, valamint a reneszánsz-korabeli fiókos szekrényt, továbbá a bal oldali szalon üvegszekrényét a régi pecsétgyűrűkkel és miniatűrökkel.

Ezúttal csak az említett tárgyakra kívánok szorítkozni, melyeket – véleményem szerint – nem lesz nehéz értékesíteni. Kérem tehát, csomagoltassa be gondosan e tárgyakat, s küldje el őket egy héten belül a nevemre, bérmentve a batignolles-i pályaudvar raktárába. Ellenkező esetben magam fogok intézkedni elszállításukról e hó 27-éről 28-ára virradó éjjel. Ne csodálkozzon, ha az utóbbi esetben, hogy költségeimet fedezzem, nem elégednék meg a fentebb felsorolt tárgyakkal.

Bocsásson meg, kérem, ezért az apró kellemetlenkedésért, és fogadja őszinte tiszteletem kifejezését.

Arsène Lupin

U. i.: Nehogy a nagyobbik Watteau-t küldje el, kérem, mert bár harmincezer frankot fizetett érte az árverésen, az a kép sajnos másolat. Az eredetijét Barras direktóriuma alatt egy orgián elégették. Erről Garat emlékirataiban olvashat bővebb részleteket. A XV. Lajos korabeli imafüzér sem kell. Nem hiszem, hogy valódi.

Ez a levél alaposan feldúlta a bárót. Ha valaki más küldte volna, akkor is lett volna ijedelemre oka, de hogy Arsène Lupin!

Nagy újságolvasó lévén mindenről tájékozódott a világon, ami bűnügyekkel és lopással volt kapcsolatos, így természetesen mindent tudott Arsène Lupin, a félelmetes betörő gonosztetteiről. Így arról is értesült, hogy Ganimard felügyelő Amerikában letartóztatta, és most börtönben várja a tárgyalását – vajon milyen büntetést szabnak ki rá? Ugyanakkor tisztában volt vele, hogy Lupin bármire képes. Félelmetes előjelnek tűnt, hogy pontosan ismeri a kastélyt, a műtárgyak és egyéb értékek elhelyezkedésével együtt. Vajon ki tájékoztatta arról, amit soha senki nem látott?

A báró fölnézett Malaquis vad sziluettjére, a meredek falakra, a körülötte hömpölygő mély vízre, és megvonta a vállát. Nem, igazából semmiféle veszély nem fenyegette. Senki a világon nem hatolhat be a szentélybe, ahol a kincseit tartja.

Senki, rendben, de Arsène Lupin? Léteznek kapuk, függőhidak, sziklafalak az ő számára? Vajon mit érnek a leggondosabban kitervelt akadályok, a legravaszabb óvintézkedések, ha egyszer Arsène Lupin el akarja érni a célját?

A báró még aznap este írt Rouenba a főügyésznek. Védelmet kért, és mellékelte a fenyegető levelet.

A válasz nem késett sokáig: Arsène Lupin jelenleg börtönben ül Párizsban, szigorúan őrzik, és nincs lehetősége leveleket írni. Így a levél csakis hamisítvány lehet. Minden erre utal: a logika, a józan ész és a valós tények. Mindazonáltal a biztonság kedvéért az ügyészség mégis megvizsgáltatta a levelet a törvényszéki írásszakértővel, aki kijelentette, hogy – némi hasonlatosságtól eltekintve – nem Arsène Lupin kezétől származik.

„Némi hasonlatosságtól eltekintve.” A báró csak ezt a három ijesztő szót jegyezte meg, amelyekből a kétség beismerését olvasta ki, ami már önmagában is rendőri intézkedést kívánt volna. Aggodalma egyre nőtt. Újra meg újra elolvasta a levelet, melyet az ügyészség visszaküldött neki. „Ellenkező esetben magam fogok intézkedni elszállításukról!” És a pontos dátum: „E hó 27-éről 28-ára virradó éjjel.