részlet

Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Az utószót írta Kelecsényi László

ISBN 978 963 620 322 1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Bébi
vagy az első szerelem

Augusztus 4.

Két napja Virágfüreden vagyok. Abban a szobában lakom, ahol huszonnyolc évvel ezelőtt. Ez nem jelent semmit, mert a fürdő majdnem teljesen üres; nem véletlenül jutottam ehhez a szobához, hanem válogathattam, ahogy jólesett, a traktusok között. A telep mindössze nyolc villa, egy közös vendéglő s az igazgatósági lak. Ennek a villának „Tivoli” a neve, s ennek a füzetnek, amibe most írok, köszönhetem, hogy eszembe jutott ez a név. Különben, ha úgy vesszük, ennek a füzetnek köszönhetem azt is, hogy egyáltalán itt vagyok, hogy „nyaralni mentem”. Huszonnyolc esztendeje nem mozdultam el Z.-ből. De mégis, egyszer télen Lőcsére utaztam, egy odaszakadt kolléga hívására, keresztapának. Ezt a kirándulást később nagyon megbántam; a kolléga szűkösen lakott, az ebédlőben aludtam, reggel a szobámon jártak át, s egy vaddisznósülttel, amihez nem szoktam, elrontottam a gyomromat. Aztán hosszabb ideig nem utaztam. Nyáron sétálni szoktam, vagy kijárok a kuglizóba. Tulajdonképpen csodálatos, hogy én most itt vagyok. Szoknom kell a gondolathoz, hogy itt vagyok, s most már itt is fogok maradni három hétig, a Tátra aljában, gyorsvonattal háromórányira Z.-től.

Örömöm telik benne leírni, hogy hol vagyok? Ez talán naivitás, de jólesik nekem. Ennek a hotelszobának erkélye is van, ezen az erkélyen ülök és firkálok. Nincs más dolgom. Most, délután négy órakor, szemben a fenyvesre odatűz a nap. Az én verandám ilyenkor árnyékos, s emlékszem, hogy huszonnyolc esztendő előtt is itt ültem ebben az órában minden délután, és firkáltam ebbe a füzetbe. Innen jól látom az erdőt, az egész völgyet. Kánikulában, ha megsüti a nap az erdőt, az állott szél erre hozza a gyantaszagot. Ezt a szagot különösen szeretem; most, hogy megint érzem, eszembe jut a nyár, amit huszonnyolc esztendő előtt itt töltöttem. Egészen közel tetszik ez az idő; ezt a változatlan környezet is okozza. Az erdő valamivel dúsabb és vadregényesebb, mint akkor volt, a lakóházak, a szobák kopottabbak. Ennyi az egész változás. Az ágynak, a szekrénynek ma is az a dohos, állott egérszaga van. Eszembe jutott tegnap este, hogy huszonnyolc év előtt csizmahúzó is állott az éjjeliszekrényen; most mindenfelé kerestem ezt a csizmahúzót, de nem találtam sehol a szobában. Úgy látszik, manapság a fürdővendégek már nem hordanak csizmát.

Ez a csizmahúzó-keresés különben eléggé elrontotta az estémet. Most már nevetek rajta, de tegnap este bosszankodtam. A szekrényt, a mosdó fiókjait feltúrtam. Érthetetlen okokból hiányzott nekem, pedig magam sem hordok csizmát. Igaz, hogy cipőhúzásra is lehet használni. De, ahogy emlékszem, a szoba berendezése különben nem változott. Azt hiszem, a fenyőfa keretes tükör a mosdó fölött, az is a régi. Persze, zöldes már az üveg, kopott a foncsor. S a falon a képnek – elszunnyadt vadásztársaság, kiket szemtelenül meglátogat és hátizsákjaikat fosztogatja egy őzcsapat – igazán megörültem. Együgyű, ízléstelen nyomat, de jólesett viszontlátnom.

Néhány napja egyébként minden ilyen átlátszó sorrendben ismétlődik meg körülöttem. Mintha egyszer kitaláltam volna valamit, aztán huszonnyolc évig nem jutott az eszembe semmi, s mikor megint egyszer cselekvésre szánom rá magamat, nem jut okosabb az eszembe, mint megismételni a régi élményt. („Élményt” írok, mert nem találok pontosabb kifejezést; egyáltalán, meglepve és csodálkozva veszem észre, hogy milyen nehéz leírni valamit. Sokkal nehezebb, mint elmondani. Lassan, nehezen írok, mintha dadognék, percek telnek el, míg egy mondatot megfogalmazok. Mosolyognom kell az önbizalmon és könnyűségen, amivel huszonnyolc esztendő előtt ebbe a füzetbe róttam gondolataimat; sebesen és skrupulusok1 nélkül, mint akinek ez a kenyere.)

Tegnap éjszaka elalvás előtt ezt a régi naplót olvastam. Nehezen aludtam el, ezt talán a helyzetváltoztatás s az erős levegő is okozza. Elszoktam én már attól, hogy máshol aludjak, mint a szobámban, a Bástya utcán. Az idegen ágy, a nyirkos levegő is bizalmatlansággal töltöttek el. Először nehezteltem erre az érzésre, mert volt benne valami vénasszonyos; de tudom, hogy ez nem más, nem gyávaság, valami egészen más. Csak a nevét nem tudom megmondani.

Részben azért is írok, hogy teljen az idő; az igazat megvallva, most már, hogy itt vagyok, rendkívül hosszúnak tetszik a nap, s nem tudok mit kezdeni az idővel. Talán hiba, hogy olvasnivalót nem hoztam magammal, de odahaza leszoktam már az olvasásról, s mikor a poggyászomat összeraktam, nem is gondoltam arra, hogy fehérnemű mellett könyvre is lehet szükségem. Egy kis megdöbbenéssel írom ide, hogy szakirodalmon kívül három éve alig olvastam másféle könyvet. Beértem azzal, ha este a kaszinóban átolvastam néhány fővárosi újságot. Három éve, hogy a könyvkereskedőnél felmondtam a számlámat. Az ötvenedik születésnapom után volt ez; akkor, mikor szakállt kezdtem növeszteni; mikor elbocsátottam a régi gazdasszonyomat; mikor minden tekintetben másképpen rendeztem be az életemet. Mindezt ma már úgy látom, mintha öntudatlanul, szinte egy kényszer parancsa alatt cselekedtem volna akkor; ma már úgy látom, mintha valami nagy válság, valami krízis lett volna az, amit akkor megéltem. De ezt annak idején nem fogtam fel így. Igaz, hogy mások, az ismerőseim, a kollégáim észrevettek rajtam valamit. Először is a szakállt, ez magától értetődik. A szakáll mindig öregít. De különben is, már a szakáll előtt volt úgy, hogy megállított valaki az utcán, akit egy-két hónapja láttam, s megkérdezte:

– Mi van veled? – Vagy: – Mi baja, tanár úr?

Ez akkor kellemetlenül érintett. Nem voltam beteg. Az étvágyam kitűnő volt; a szivarról áttértem a pipára. Nem éltem másképpen, mint azelőtt. A napirendem a régi volt, az emberek, akikkel érintkeztem, a régiek. Akkor a kaszinóba is rendesebben jártam még fel. Minden este, negyed kilenctől fél tizenegyig. A tarokkpartim is a régi volt, szegény Klebinszky élt még. És minden délután sétáltam, minden délután öttől hétig. Őszintén mondom, ha a tükörbe néztem – ami különben nem szokásom, de borotválkozás közben megesett, hogy a szakállam mellett megláttam az arcomat is –, nem vettem semmi változást észre. Nem vettem észre, mintha öregebb lennék, rútabb vagy betegebb, mint voltam egy év előtt. Az ilyesmi nem történik napra. A hajam, persze, az deres volt, de ilyen volt már hat esztendeje is. S mégis, az emberek láttak rajtam valamit. Valami változást vagy romlást… nem mondták meg soha pontosan. S én nem kérdeztem, soha nem kérdeztem meg. Kitérő feleletet adtam, semmi, jól vagyok. Igaz, hogy ezek a megjegyzések mellékesek, szórakozottak voltak; inkább udvariassági megjegyzések, mint: „Nem jól aludtál?”, vagy: „Sápadt vagy, igyál egy jó kis vörösbort”. Mindenki hamarább veszi észre az ilyen változást, mint az ember maga.

Néhány hónapra az ötvenedik születésnapom után, akkor vettem észre valamit magam is.

Reggel nehezemre esett felkelni az ágyból. Huszonnyolc esztendeje télen-nyáron mindennap hajnalban hat órakor keltem. Nem emlékszem, hogy egyszer is elaludtam volna ezt az órát. Vekker sem kellett, azt hiszem, percre ébredtem, mint egy gép. Az ilyesmi csak akarat kérdése. A szervezetet be lehet állítani, mint egy órát. Hatkor ébredtem, fél hétkor már reggeliztem. Hétig olvastam az újságot. Hétkor felálltam, magamhoz vettem a noteszemet, s meghegyeztem a ceruzát. Mindig csak egy kissé, csak annyira, hogy aznap még lekopjon a hegye. Erre nagyon vigyázok még ma is; ahogy visszaemlékszem, iskolás korom óta magam szerettem hegyezni a ceruzáimat. Egy kis szórakozott babona is fűződött ehhez, valami olyasmi, hogyha sikerült a hegyezés, akkor jó napom lesz, de ha letörött a ceruza hegye, valami kellemetlenség fog aznap érni. Ez ostobaság, de megszoktam. Persze, ha évtizedeken át hegyez ceruzát az ember, bizonyos kézügyességre tesz szert; évek óta nem emlékszem, hogy letörtem volna a ceruzám hegyét. Igaz, hogy évek óta nem is ért nagyobb kellemetlenség; nem tudok visszaemlékezni se különösen „jó”, se különösen „rossz” napokra; az egyik nap olyan volt, mint a másik.

Ha meghegyeztem a ceruzát, magamhoz vettem az esernyőmet és a kalapomat, s pontosan hét órakor elindultam a Bástyán körbe egy félórára. A magamfajta magányos, idősebb embernek szüksége van a pedantériára, ha nem akarja, hogy hosszú legyen a nap. A napot agyon kell ütni, percről percre, óráról órára, különben fáraszt és idegesít a céltalan idő. Lehet az, hogy csak én vagyok ilyen? Nem hiszem. A kollégáimon is észrevettem ilyen tüneteket, különösen azokon, akik nem családos emberek. Ez a séta az esernyővel, tudom jól, ez komikus. A kaszinóba jár a Fliegende Blätter,2 ott is így rajzolják a tanárokat, esernyővel a hónuk alatt. Szép időben is hordom, bizonyára az benne a komikus. A magam részéről megszoktam ezt. Szívesebben megyek el esernyővel hazulról, mint sétabottal; megtanultam, hogy az időjárásban nem lehet bízni, a derűs idő is csalhat. A sétabot nem véd meg, ha elered az eső. Az esernyő elvégzi a sétabot szolgálatait is, véd minden eshetőséggel szemben. Lehet, hogy komikus, de én már megszoktam az esernyőt. Ide is magammal hoztam. Tegnap is magammal vittem a délutáni sétára, gyönyörű időben, s mikor fél hat felé hazaindultam, hirtelen futó zápor kerekedett. Az én jó öreg esernyőm megóvott. Ha nincs velem, most talán náthásan feküdnék már az ágyban. Fiatalembereknek persze mulatságos az ilyesmi.

Szó sincs róla, nehézkes lesz az ember.

Akkor, néhány hónappal az ötvenedik születésnapom után, először esett meg velem, hogy elaludtam a hat órát. Nem is aludtam el; felébredtem hatkor, de nem keltem fel rögtön. Talán egy fél órát feküdtem még, fáradtan és félálomban, az ágyban. Ez megismétlődött egész héten. Ez a félórai továbbalvás persze eltolta az egész napirendemet. A reggeli sétát meg kellett rövidítenem, később egészen el is hagytam. Szerettem volna tenni ellene; erőszakoltam a felkelést; de a szervezetem, ez a pontos óramű, cserben hagyott; kierőszakolta ezt a félórás alvástöbbletet. Egy rugó meglazult valahol, a gépezet lazábban járt. Szüksége volt a pihenésre. Megadtam neki.

Azóta egy fél órával többet alszom.

Más is volt. Minden lazábban ment egy kicsit. Kétszer előfordult, rövid egymásutánban, hogy otthon felejtettem a noteszemet. Ez sok kellemetlenséggel járt, mert notesz nélkül nem tarthattam előadást, s el kellett szalasztanom a növendékek közül az egyiket, bizonyos Novák nevezetűt, hogy kérje el a noteszt a gazdasszonytól. Ebben a Novákban még legjobban megbíztam. Tisztességes és stipendiumos3 növendék volt. De az ilyesminek, ha egy tanár notesze a növendékek kezei közé kerül, kiszámíthatatlanok a következményei. A fegyelmi, a morális következményekre gondolok. A növendékek előre tudhatják az osztályzatokat, akik biztosnak érzik magukat, kevesebbet tanulnak, akiknek reménytelenül rossz az osztályzatuk, azok meg se kísérlik a menekvést. Egy tanári noteszt úgy kell őrizni, mint a kereskedő őrzi a pénztári könyvét. Ismétlem, ez a Novák stipendiumos volt, benne bíztam meg legjobban. Stipendiumos fiúk félnek magukra vonni a tanár haragját. Ha eljár a szája, elveszítheti a stipendiumot. Az az érzésem, hogy nem is csalódtam benne. Legalábbis nem vettem észre a növendékek viselkedésén semmit. Igaz, hogy a pedellust4 is elküldhettem volna a noteszért; de, hogy őszinte legyek, a pedellusunkban kevésbé bízom, mint Novákban. A pedellusunk, sajnos, iszákos ember. Az igazgató sokat elnéz neki, szánalomból, mert nagy családja van. Ez nem változtat azon, hogy iszákos ember. Az ilyen ember mindenre képes. Talán arra is, hogy kilesse a notesz titkait, s pénzért árusítsa a titkokat a növendékeknek.

Akkor vettem észre, hogy engedményeket kell tennem. Engedményeket, valami ismeretlen, zavaró erőnek, egy beavatkozásnak, ami erősebb, mint én. Az ember sokáig nem tudja, hogy mi ez. Általában azt mondják: öregedés. De ez érthetetlen, mert semmi nem változott; nem voltam beteg; nem éltem mértéktelenül; tegnap még semmi bajom nem volt, s ma már egy fél órával későbben ébredek fel. Otthon felejtem a noteszt. Mi történt közben? Mikor történt? Nappal nem vettem észre semmit. Álmában lepi meg az embert? És hol kezdődik? A lábakban vagy a fejben? A kézben vagy a hajszálakban? Megfoghatatlan.

Engedményeket kellett tennem.

Kezdett terhemre esni a borotválkozás is. Ekkor növesztettem ezt a torz szakállt. Ebben nincsen semmi különös. Az én koromban már nyugodtan ereszthet szakállt az ember. A városban több idősebb úr hord szakállt. A törvényszék elnöke is szakállt hord. Általában azok az emberek hordanak szakállt, akik már előkelőbb állásokba jutottak. Ha ebből a szempontból nézem, az én állásom talán még nem is jogosít fel engem a szakáll viselésére. Egyszerű középiskolai tanár vagyok, igaz, hogy huszonnyolc esztendei szolgálat van mögöttem, s már régen igazgató lehetnék. Az is lennék már, ha beleegyezem, hogy áthelyezzenek egy még kisebb városba. De lemondtam a kinevezésről, nekem már nem kell a cím. Nyugodtan akarok élni. Ezt a várost megszoktam; úgy érzem, mintha a szülővárosom lenne. A mi igazgatónk jóval fiatalabb nálam. A tanári karban én vagyok a rangidős. Csupa fiatalember… ezek persze nem hordanak szakállt. Az igazgató sem visel szakállt. Ezek mind modern emberek; azt hiszem, egy kissé le is néznek a szakállam miatt, de én ezt megbocsátom nekik. Hadd nézzenek le; az ő korukban én is modern ember voltam, és nem hordtam szakállt.

Még csak hat óra van, és már nem látok jól írni. Meg kell keresni a szemüvegemet.

Augusztus 5.

Azt hiszem, mégis helyesen tettem, hogy vállalkoztam erre az útra; dacára a költségeknek, s az utazás izgalmainak. Kétségtelen, hogy kevéssé vagyok járatos az utazásban. Elképzelve az ilyesmi sokkal egyszerűbb. De a kivitel egyes részletei nehezebbek, mint gondoltam. Például, ami soha nem jutott eszembe, a borravalók. Rögtön, ahogy elindultam hazulról a bérkocsival az állomásra, zavarba hoztak a borravalók. Nem mintha szűkmarkú ember lennék; igazán nem hiszem, hogy szűkmarkú vagyok. De borravalót kellett adni a kocsisnak, borravalót kellett adni a hordárnak is. Ilyesmitől én már elszoktam. Azt hiszem, lesz már tíz éve, hogy nem adtam idegen embernek borravalót. Egyszerűen nem adtam idegen embernek borravalót. Egyszerűen nem kerültem abba a helyzetbe, hogy borravalót adjak valakinek.

Kávéházba nem járok, s a vendéglőben, ahol három esztendeje étkezem, pontosan tudom, hogy húsz fillér jár a fizetőnek és húsz fillér az éthordónak. Azt hiszem, ez éppen elég. Legalábbis eddig még nem tett megjegyzést egyikük sem. Különben nincsen senkim, akinek borravalót adhatnék. Annak az embernek, aki télen behordja a fát, a háziasszonyom szokott borravalót adni; úgy tudom, nyolcvan fillért és egy pohár bort. A pedellusnak is adok minden újévkor két forintot; bár nem érdemli meg, mert iszákos ember. De ezt is megszoktam már. Az utazás körül majdnem mindent előre láttam, csak a borravalókat nem. Azt hiszem, a kocsisnak negyven fillér éppen elég volt. Mikor észrevettem, hogy nem köszöni meg, adtam neki még húsz fillért. A hordárnak is hatvan fillért adtam. Második osztályon utaztam, mert kedvezményem van az államvasutakra. Teljesen egyedül utaztam egy kupéban. Nem tudom, illett volna-e a kalauznak is borravalót adnom? Mióta utoljára utaztam, sokat változtak a szokások. A kupék is mások, amennyire emlékszem. Ebben a kupéban fel- és lecsavarható villanyvilágítás volt. Talán mégis helyesebb lett volna, ha borravalót adok a kalauznak? Idősebb ember volt. Sok ilyen dologban tájékozatlan vagyok. Tegnap elalvás előtt arra gondoltam, hogy mennyi borravalót kell majd adnom a személyzetnek, ha három hét múlva elmegyek innen. Azt hiszem, fejenként egy-egy forint elég lesz. Hárman vannak. Vagy két forint? Meg fogok kérdezni valakit.

Tegnap már jobban aludtam. Kezdem megszokni az ágy szagát is. Kissé nedves az ágynemű, mert este mindig köd száll le a völgy fölé. Ezért flanel alsóruhában aludtam; nagyon örülök, hogy hoztam flanel fehérneműt magammal.

Elalvás előtt megint ebben a füzetben lapoztam. Nem sok az, amit huszonnyolc esztendő előtt ebbe a naplóba írtam; összesen hetvennégy oldal. Néhány oldal kissé zavaros, úgy tetszik nekem, mintha nem is én írtam volna. Olyan idegen hangja van. Mintha másoltam volna valahonnan. Az írásom is más volt, teljesen más. Sokkal rendetlenebb, hányavetibb. Ma egészen ovális betűkkel írok, lassan és törlés nélkül; a régi kézírásom szegletes és sebes, s tele van törléssel és javítással.

Ezt a naplót itt kezdtem írni, huszonnyolc év előtt. Az volt az első esztendő, amikor szabadságra mentem mint fiatal tanár. Akkor neveztek ki Z.-be segédtanárnak. Egy éve tanítottam már. Az ilyen kezdő, fiatal tanárokat mi öregek úgy hívjuk: „bocik”. Nincsen sok tekintélyük. Előadásokra bejárnak hozzánk, idősebb tanárokhoz. Én mindig nagyon vigyázok, hogy ne éreztessem az órákon a korkülönbséget az ilyen fiatal tanárokkal. Én magam nagyon sokat szenvedtem, mikor „boci” voltam. Az volt az érzésem, hogy az előadó tanár összejátszik a diákokkal, és kinevetnek engem. Azt hiszem, ez is történt. Az öltözködéssel is sok bajom volt; nagyon szegényesek voltak a ruháim. Tiszták, de szegényesek. A növendékek észreveszik az ilyesmit. Sokat szenvedtem. Ha most „boci” kerül a kezem alá, mindig túlzottan udvarias vagyok hozzá. Megkövetelem, hogy a növendékek tisztességtudóan beszéljenek vele. Magam mellé ültetem a pódiumra. Tudom, hogy én mit szenvedtem. Most, ebben a naplóban is nyomát találom.

Az első oldalon rögtön arról írok, hogy meg fogom pályázni az Akadémia filológiai nagydíját. Ez könnyelmű fogadkozás volt; a nagydíjat soha nem pályáztam meg. Egyáltalán, soha semmiféle díjat nem pályáztam meg. Ma már tudom, hogy a filológiai tudásom soha nem is volt elég mély ahhoz, hogy megpályázhassam az Akadémia nagydíját. Talán egy kisebb díjra futotta volna; nem tudom… Ma már semmi esetre sem futná. Nem tudok semmit. Ez elég különös, ha figyelembe veszem, hogy huszonnyolc éve állandóan tanítok. Nem mondom, ismerem Horatiust. Egy közepes latin szöveget, idegen szöveget is, fennakadás nélkül elolvasok. Tacitusban is eléggé otthon vagyok, különösen a fejezetekben, amiket huszonnyolc éve olvastatok, de ez természetes. S a könnyebb szerzőket, Cicerót és Ovidiust, ma is élvezettel olvasom. Caesar már nehezebb. Caesarra nem mernék idegenek előtt előkészület nélkül vállalkozni. Mindent egybevetve, a filológiai tudásom semmi. Mentől tovább tanítok, annál kevesebbet tudok. Mintha kiadtam volna, amim volt. Lehet ez? Nem hiszem. Nem tudom. De igaz annyi, hogy egy-egy tehetséges nyolcadikos diákom többet ért a filológiához, mint én.

Ebben a naplóban nyomát találtam néhány fiatalos tervezgetésnek, amiket kellemetlen most újraolvasnom. Az egyik oldalon ezt a szót használom: „családalapítás”. Ez olyan kellemetlenül érintett, nevetséges kimondani, de azt hiszem, elvörösödtem belé. Már amennyire én tudok elvörösödni. Befelé úgy éreztem, mintha megszégyenítettek volna. Először is maga ez a szó. Van benne valami szemérmetlen. Azt hiszem, nem őszinte a szó. Keresett, nem födi a pontos értelmet. Családot nem „alapít” az ember; alapítani lehet egy díjat vagy egy intézetet. A család, az valami más. Másképp kell hozzákezdeni, nem alapítani kell azt. Talán erőszakosan kell hozzákezdeni… Talán, ha egyszer életemben erőszakos lettem volna, sikerül. De nem voltam soha erőszakos. Bizonyára gyáva voltam. Kitértem bizonyos dolgok elől, megjuhászkodtam. Kétségtelen az, hogy nem alapítottam családot.

Ebben a naplóban nyomát találom J. esetének is. Csak a kezdőbetűt írom ide, a keresztneve kezdőbetűjét, mert az írott szóval nem tudni soha, hová kerül. Kellemetlen lenne, ha valakinek a kezébe kerülne. Igaz, hogy ma, huszonnyolc év után, már enyhült ez az emlék, határozottan enyhült. Nem hiszem, hogy ma már következményei lehetnének. Hiszen J., ha összeszámolom, ma már ötvenéves és nagymama. Akkor 22 éves lehetett. Ebben a naplóban még úgy említem J.-t, a családalapítással kapcsolatban, mintha terveznék valamit. Ma már feljegyezhetem az igazságot, nem ártok vele senkinek. Kétségtelen, hogy érdeklődtem J. iránt. Kétségtelen az is, hogy jártam a házukhoz. Az én hibám talán az volt, hogy többször mentem, mint illett volna. Lehettem vagy tízszer náluk, néhányszor vacsorára, legtöbbször vacsora után. Igaz, hogy engem J. édesapja hívott, akivel tarokkoztam. Joggal foghattam fel úgy a meghívásokat, hogy tarokkozni megyek. Ma, az őszinteség kedvéért, feljegyezhetem, hogy nem a tarokk miatt mentem. Határozottan érdeklődtem J. iránt. Ahogy emlékszem, kellemes külseje volt és csinos hangja. Mindig nagyon tisztán öltözködött. Talán, ha akkor el nem követem azt a hibát – vagy ők követték el a hibát? –, minden másképpen fordul.

Azt hiszem, hogy nem kellett volna virágot küldenem. Ahhoz képest, hogy milyen zárkózott és hallgatag voltam fiatalkoromban, ezt a virágcsokrot nyilatkozatnak is vehették. Úgy foghatták fel, hogy túlságosan zárkózott vagyok, s ez a virágcsokor a nyilatkozatom. Ez volt a tévedés. Ma is pontosan tudom, hogy nem szántam a csokrot nyilatkozatnak. Hol voltam én még akkor a nyilatkozattól?! Eszem ágában sem volt nyilatkozni. Csak figyelmes akartam lenni, mert ebédre hívtak. Akkor már háromszor vagy négyszer étkeztem náluk. Meg akartam hálálni a kedvességüket. Egyedül éltem a városban, csak hozzájuk jártam. Azt hiszem, mégis ők csinálták a hibát. Ha akkor nem öltöznek fel mind, az egész család olyan ünnepélyesen… Én magam szürke ruhában jöttem. Láttam, hogy csalódtak, mikor észrevették a ruhámat. J. édesapja fekete ruhában volt. Az édesanyja is fekete selyemruhában volt. És J. fehér ruhában volt, és a csokrom ott állott a szalon közepén, egy nagy vázában, külön és egyedül, egy asztalkán. Kétségtelen, hogy a csokor túlzottan nagy volt. Ilyesmiben nem ismertem soha a mértéket. Ma is emlékszem, hogy két forintba került; nem csoda, ha félreértették. Rettenetes volt; mikor J. elém jött és megköszönte a virágokat, én csak dadogtam valamit, s az édesapja azt mondta: „Hja, a fiatalság… A könnyelmű fiatalság…” Összehúzta az egyik szemét, a feleségére kacsintott, és mind nevettek. J. öccse is benn volt a szobában, egy pattanásos kamasz, akit ki nem állhattam. Vigyorogva nézett ránk. Rögtön sejtettem, hogy félreértettek.

Az ebédre sokáig kellett várni. Mind meglepetve néztek rám, mert szürke ruhában voltam. A szalonban ültünk és vártuk az ebédet. Először J. édesanyja ment ki. Aztán az öregúr is kiment. A kamasz maradt legtovább, felváltva nézett engem és J.-t, s szüntelenül vigyorgott. Emlékszem, hogy kiverte homlokomat a verejték. Képtelen voltam egy szót is kiejteni. Azt hiszem, ha akkor nem fogadnak mind fekete ruhában s J. fehérben, egészen másképp viselkedtem volna. Talán, ebéd közben, meg is kértem volna J. kezét. De így, erre határozottan emlékszem, valami nagy düh fogott el. Nem készültem elő a dologra, ez is zavart. Mikor J.-vel egyedül maradtam, kinéztem az ablakon. Ma is emlékszem az ablakfüggönyre; barna és kissé poros függöny volt. A torkom kiszáradt, nem mertem nyelni.

Egész ebéd alatt hallgattam. A hús után ők is elhallgattak. Az apa nem szólt hozzám. J. a hús után kiment, s mikor visszajött, vörös volt a szeme. Nem mertem ránézni senkire. A húsból kétszer vettem, bár nem is ízlett, csak azért, hogy ne kelljen beszélnem; utólag bizonyára ezt is félreértették. Azt hihették, hogy csak pofázni mentem hozzájuk, komoly szándékok nélkül. Ezt, később, nehéz lett volna megmagyarázni. Soha nem adtam sokat az evésre. A gyümölcsnél már csak halkan beszélgettek egymás között a családtagok, mintha én ott se lennék. Emlékszem, hogy dinnye volt. Mikor elmentem, az anyjától nem is tudtam búcsúzni. Kiment a szobából, elkerülte a búcsúzást. Búcsúra J. ezt mondta: „Isten önnel”. Fátyolos volt a hangja. Később láttam néha az utcán, s mindig nagyon mélyen köszöntem. De soha többé nem mentem hozzájuk. Nem vagyok társas természet. Soha többé nem mentem lányos házakba. Inkább beiratkoztam a kaszinóba. Isten tudja, talán hiba is volt ez.

Mindenesetre jólesett most tisztázni magam előtt ezt a történetet. Ilyen nagy távolságból most már világosan látom, hogy nem követtem el jelentékeny hibát. A hiba a csokor nagysága volt; de ezt meg lehet bocsátani. Különben soha, sem szóval, sem tettel nem jogosítottam fel J. családját, hogy igényeket támasszanak velem szemben. Ezt őszintén és becsületesen leszögezhetem ma, nem ártok vele senkinek.

Mindig kissé zárkózott természet voltam. Bizonyos dolgok rendkívül feszélyeznek és idegesítenek. A test dolgaiban rendkívül feszélyez az intimitás. Én megértem a szerelmet, de nem tudom elképzelni, hogy valaki mosakodni tudjon egy nő előtt. Az ilyesmit nem értem, s nagyon kellemetlenül érint, ha ilyesmit hallok, látok vagy gondolok.

Különösen érint, hogy leírtam ilyesmit, mint ez a fenti megjegyzés. Leírva minden másképpen hat, szinte fogható, mint a valóság. Egy elgondolt szemérmetlenségnek nincsen utóíze; a leírt szemérmetlenség mintha félig már meg is történt volna. De valami vonz és taszít, hogy mindent leírjak, ami a tollam alá kerül. Ez a napló végtelenül megnyugtat. Egyedül vagyok és nincsen más dolgom. Tegyük fel, hogy a memoárjaimat írom. Ehhez mindenkinek joga van az én koromban. Igaz, hogy sok oldalra nem futják az én memoárjaim. Ha úgy vesszük, nem történt az életemben semmi. Ennek bizonyára én voltam az oka s nem a „végzet”. Nem hiszek a végzetekben. Az ember maga csinálja az életét. Ha még egyszer kezdhetném, talán másképp csinálnám. Egészen biztosan másképp csinálnám. Gyáva voltam és kényelmes. Így nem viszi az ember semmire. Nevetséges, hogy ezt leírom; ma már késő. Be vagyok zárva a koromba, a külsőmbe, ahogy mondani szokás, életmódom és körülményeim rabja vagyok.

Igaz, hogy ez a körülmény, az utazásom, bizalommal tölthetne el. De ezzel magam sem vagyok tisztában. Talán csak szalmaláng az egész. Vagy nervózus tünet. Bizonyára az lesz, az öregség egyik nervózus tünete.

A kaszinóban azzal a hajóplakáttal kezdődött az egész.

Szamár dolog; de milyen ügyesek ezek a plakátok! Azt hiszem, minden embert megfognak életében egyszer. Talán, ha vagyonos és független lennék, akkor ma nem itt ülnék, Virágfüreden, a „Tivoli”-villa erkélyén, három órára Z.-től, hanem egy nagy hajó fedélzetén. Ahogy a plakáton láttam: plédekbe burkoltan egy fekvőszékben a nagy hajó fedélzetén, egy idősebb úr, szakállas, pipával a szájában s úti sapkával a fején… A fedélzeten fiatal hölgyek és urak sétálnak. Látni a fedélzet fehér rácsát, a mentőöveket a hajó reápingált nevével, s ez a név is különösen vonzó és idegenszerű: „Vera Cruz”. Bizonyos idegen szavakban sok a vonzóerő. S látni egy zöldes sávot a tengerből és két sirályt. Azt hiszem, nagyon sikerült munka volt ez a plakát. Ha jól emlékszem, Brazíliába lehetett a hajóval utazni. Brazília: mintha ezt mondanám: a túlvilág. Elérhetetlen. Vágyom oda? Nem, mert nem tudom, milyen. Ignoti nulla cupido.5 S mégis, ha pénzem lenne, ha nem én lennék én, ma talán már utaznék. Ezzel a hajóval… Brazíliába. Most már tudok nevetni rajta. De akkor, abban a pillanatban… Este kilenc óra lehetett. Kínos visszagondolnom reá. Egész nap tartott az érettségi vizsga. A miniszteri biztos kellemetlenkedett a történelemtanárral. Ez fiatal, egészen fiatal kolléga. Nemrég jött az egyetemről. Lapokat járat, és egy radikális tudományos szemlébe dolgozik… Ismerem ezt, mintha már láttam volna ezt. Az a híre a kollégának, hogy túlságosan liberális gondolkozású. S a történelmet a „történelmi materializmus” elvei szerint fogja fel… ő maga mondta ezt egyszer. Szegény. Az igazgató, aki nem korlátolt ember, beszélt velem egyszer erről. Nem a történelmi materializmusról, hanem a fiatal kollégáról. Legyintett a kezével és ezt mondta: „Hagyni kell.” Hallgatott. Aztán: „Majd betörik.” Ez rendkívül meglepett. Ez az egy mondata közelebb hozta hozzám ezt az embert, az igazgatót. Emlékszem, hogy összenéztünk, s mindketten feszélyezetten mosolyogtunk. Aztán krákogott. Igazat adtam neki: majd betörik. Én is betörtem. Az igazgató is betört. Mind szomorú gebék vagyunk: valószínűleg, mert nem érdemlünk mást. Nem vagyunk versenyekre alkalmasak; nincs tehetségünk hozzá. Gebék vagyunk, a nemzet gebéi. A miniszteri biztos hallott suttogni valamit. Az érettségi viharos volt, a fiatal kolléga szenvedett. Láttam jól rajta; már kezd betörni. Hamar ment, alig egy év alatt. Alázatosan felelt, alázatosan kérdezett. Este együtt mentünk fel a kaszinóba. Nagy volt a hőség. A lépcsőn előrement, én megálltam a plakát előtt. Délután akaszthatták ki. Nagyon fáradt voltam.

Az első érzésem erős meglepetés volt: hogyan került a mi városunkba egy ilyen plakát? S mi célja lehet itt? Ki utazik innen Brazíliába? Nevetnem kellett. Aztán néztem a plakátot mechanikusan. Apróra megnéztem a rajzot, minden vonalát. Emlékszem, hogy valami esztelen, feszélyezően oktalan dolgot csináltam: közel hajoltam és megszagoltam a színes festéket. Erős, friss szaga volt, idegen szaga, nyomdafestékszaga, de nekem abban a pillanatban úgy tetszett, mintha a tengert szagolnám, mintha ez a nyers, erős festékszag a tenger szagához hasonlítana. Fogalmam sincs, milyen szaga lehet a tengernek. Sós, azt mondják. Ez az erős szag úgy húzott, úgy felizgatott, hogy közel kellett hajolnom a papírhoz. Az orrom szinte a papirost érte. Mintha elszédülnék, mint egy ájulás előtt, úgy éreztem. A kezemmel nekitámaszkodtam a falnak, hogy el ne essek. De azt már félig öntudatlanul csináltam. Bizonyos, hogy a nagy hőség is közrejátszott s az izgalmas nap előzményei. Meddig állhattam így? Egy percig? Tíz percig? Nem tudom. Egyszerre észrevettem, hogy a szememből könnyek folynak. Ezt pontosan fel kell jegyeznem, ahogy történt. Meg kell állapítanom, hogy nem sírtam, hanem a szememből folytak a könnyek. Az, aki látott, persze könnyen azt hihette, hogy sírok. Az, amit csináltam, feltűnően hasonlatos volt a síráshoz: a szememből könnyek folytak, a mellem zihált, s azt hiszem, valami csukló hangot is hallottam. Be kell ismernem, hogy aki látott, könnyen azt hihette, hogy sírok valamiért. Másrészt ez a feltevés, az én koromban s az én helyzetemben, olyan abszurd, olyan nevetséges… Az ember nem sír ok nélkül. Még ha oka van, akkor is erőt vesz magán. Nem emlékszem, hogy valaha is sírtam volna. Mikor szegény édesanyám meghalt, akkor is erős maradtam. Nem, ez más volt: a könnyeim folytak. A testem, a fejem, a szemeim sírtak. Egy pillanatra felmondták a szolgálatot. Azt hittem, hogy el fogok ájulni. Két kezemet szemeimre tapasztottam. A könnyek átfolytak ujjaimon. Arra tértem magamhoz, hogy valaki a vállamat érintette. Soha nem hittem, hogy ez megtörténhet velem. A fiatal kolléga állott mögöttem, a történelemtanár. Nem csodálkozott, csak mosolygott. Azt mondta: „Ki kell pihenned magad.” Azután: „Lám, lám.” Azután: „Ez a vakondokok krízise.” Ezt nem értettem rögtön. De ő nem magyarázta, s a hangjában nem volt semmi gúny. Barátságosan nézett reám, most úgy érzem, mintha szeretettel nézett volna reám. Azt hiszem, így néz valaki, ha szeretettel néz egy emberre. Nem emlékszem, hogy valaha is így nézett volna reám valaki, vagy így néztem volna valakit én. Régről, nagyon régről, talán a gyerekkor első éveiből emlékeztem csak hasonló nézésre. Az anyám? Vagy egy pajtás? Fiúk néznek egy bizonyos korban ilyen megértően. Karon fogott, és lassan mentünk fel a lépcsőn. Nem beszéltünk. Nem kérdezett semmit. Újságokat olvastunk. Mikor elváltunk, azt mondta: „Bocsáss meg, ha tanácsot adok, de el kell utaznod. Utazz el.”

Akkor éjjel kimerülten, hamar elaludtam. A tanévnek vége volt, a hőség tartott, a gimnáziumban nem volt már semmi dolgom. Másnap délig ágyban maradtam. Először életemben maradtam délig ágyban.

Akkor, délelőtt, az ágyban jöttem rá, hogy nincsen senkim. Nincs egy lélek, nincs egy ember a földön, akihez valami közöm lenne, akit szeretnék. Lehet, hogy mások is így vannak. Azt hiszem, lázam is volt. Eszembe jutott ez a füzet, és megkerestem a szekrény alján a régi könyveim között. Két napig nem mozdultam ki hazulról, s ezt a füzetet olvastam. Közben gondoltam arra is, hogy felkeresek egy orvost. De soha nem voltam beteg, s egy furcsa irtózat vagy szemérem, vagy gyávaság visszatartott attól, hogy a test dolgairól egy másik emberrel beszéljek. Régen, már talán tizenöt éve, teljesen magányosan élek. Nincs bizalmasom az ismerőseim között. Valami kész, szinte nyomtatott, előírt nyelvezet az, amin az emberekkel érintkezem. Szervusz, alászolgája. Jó idő. Drága világ. Hallotta már? Jön a kaszinóba? A fiú jól halad. Nem biztathatom jóval, a fiú hanyag. Fizetni. Viszontlátásra. Parancsolj.

Ha nagyon utánanézek, meg tudnám számolni a szavakat, amiket hangosan használok egy évben.

De nem utaztam rögtön el. Három hétbe tellett, amíg elutaztam. Kezdetben reméltem, hogy ez el fog múlni… Ez az idegesség. Nagyokat sétáltam. Z. nyáron szép, olyan, mint egy fürdőhely. A Bástya sétányon a fákat, a gesztenyefákat mind ismerem és szeretem. Van közöttük, amit palánta korából ismerek. Ma már terebélyes nagy fák, megöregedtek. A környéket is szeretem, az utat az erdőn át Kóród felé. Reméltem, hogy el fog múlni, ha többet járok, egészségesebben élek, el fog múlni az idegesség. De az idegesség nem múlt el. Egyre rosszabb lett. Éjszakákon át nem aludtam. A fejem állandóan egy bizonyos ponton fájt, a hátsóagy felé, egy bizonyos ponton állandóan. Ha egy orvos most megkérdezne, hogy mondjam el a tüneteket, nem tudnék felelni neki. Nem fáj semmi. Étvágyam van, legalábbis étvággyal ülök le az asztalhoz. Egy-két falat után úgy érzem, hogy jóllaktam, vagy inkább, mintha untatna az evés. A szervezetem kívánja a táplálékot, az ízlésem nem kívánja. Néha úgy éreztem, hogy jobb lesz, ha bort fogok inni. Egy időben elég szorgalmasan ittam a bort. Nem sokat: étkezéshez két decit, vacsora után a kaszinóban két-három decit. Azután évekre abbahagytam, sokáig nem ízlett a bor. Nem is jutott eszembe. Most gondoltam, talán a bor. De nem a bor hiányzott, az se. A bor után se javult ez az idegesség.

Én nem tudom, mi ez az idegesség.

Akkor arra is gondoltam, hogy talán elmegyek egy este Hajnikné házába. Felírom ezt is, mert mindent fel akarok írni: remélem, hogy könnyebben fogom érezni magam, ha mindent pontosan felírok. Különben sincsen benne semmi. Néhány év előtt rendszeresen vendég voltam Hajnikné házában. Ez a ház szomorú, mint minden ilyen ház. Szomorú és sivár. A kollégák is odajárnak, a tisztek is. Ez az urak háza. Egy este megint elmentem Hajnikné házába. De az idegességem nem hagyott alább. Ezért többet nem is mentem Hajnikné házába.

Valami olyasmi ez az idegesség, mint a szomjúság. Vagy, mintha fázik az ember, s nem tud sehol meleget találni. Vagy mint az álmatlanság. Vagy mint az éhség. Nem tudom. Néha napokra nem érzek semmit, mintha meglapulna valahol. Aztán, váratlanul, kitör rajtam. Megfigyeltem, hogy néha reszketni kezd a kezem. Mintha a szájamban összefutna a nyál. Néha órákig tart. Csak a harmadik hét végén határoztam el, hogy mégis elutazom.

Nem vettem észre, hogy az öt napban, amióta itt vagyok, enyhült volna az idegesség.

Augusztus 7.

Megszámoltam, hogy harminchatan vagyunk vendégek összesen az egész telepen, most a főszezonban. A bérlő panaszkodott nekem, hogy tönkremegy. Kétségbe van esve, szegény. Három éve bérli a telepet. Szívesen segítenék rajta, ha tudnék. Iparkodom a magam módja szerint segítségére lenni, s az ebédhez mindig három deci fehérbort rendelek, a drágából; bár a bor rossz, és különben sem ízlik. Az étel sem valami különös. A borjúvesének tegnap szaga volt. De nem küldtem vissza, ahogy a bort sem küldtem vissza, bár hordószaga van. Inkább hagyom állni a bort az asztalon, s minden délben új három decit rendelek.

Nem értem, miért vagyunk ilyen kevesen? A bérlő állítja, hogy ez a telep kiment a divatból. Az meglehet; nem ismerem most a divatos helyeket. Bizonyos az, hogy régimódi most minden itt. Nincs villanyvilágítás se. Az étteremben petróleumlámpák égnek s a szobákban viaszgyertyák. Talán ez is elriasztja az embereket; nekem mindegy.

Leginkább családokat látok az étteremben, családanyákat három-négy gyermekkel. Magányos vendég csak hárman vagyunk. Mi, hárman, külön ülünk, külön asztalnál. Az egyik magányos egy hölgy, egy idősebb, ősz hajú hölgy, aki regényeket olvas ebéd közben. A másik egy középkorú úr, akit nem figyeltem még közelebbről. Én vagyok a harmadik magányos.

Elhatároztam, hogy néhány napig nem mozdulok el délután innen az erkélyről. Egy fekvőszéket hozattam fel, és itt fekszem a napban.

Tartalom

Bébi vagy az első szerelem (részlet)

A nővér

Utószó

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Encode Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License