A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Marrying Winterborne

Avon Books, An Imprint ofHarperCollinsPublishers, New York, 2016

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gázsity Mila

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-708-5

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1. fejezet

– Mr. Winterborne, egy hölgy keresi.

Rhys mogorván pillantott fel az íróasztalán tornyosuló levélkupacról.

Magánirodája ajtajában személyi titkárnője, Mrs. Fernsby állt, és kerek szemüveglencséje mögül éles tekintettel meredt rá. Takaros asszony volt, középkorú, enyhén molett.

– Pontosan tudja, hogy ilyenkor sosem fogadok látogatót. – A férfi reggeli szertartásának része volt, hogy a nap első félóráját háborítatlan csendben, a postája elolvasásával tölti.

– Igen, uram, de a látogatója igazi hölgy, és…

– Az sem izgatna, ha maga az istenverte királynő lenne! – csattant fel a férfi. – Küldje el!

Mrs. Fernsby erősen összepréselte ajkát, amely ettől rögtön rosszalló kötőjelre emlékeztetett. Fürgén sarkon fordult és távozott, cipője sarka olyan szaporán kopogott a padlón, akár a puskaropogás.

Rhys újra az előtte heverő levélre fordította figyelmét. Ritkán engedte meg magának azt a fényűzést, hogy elveszítse az önuralmát, de az elmúlt hét során morcos rosszkedv uralkodott el rajta, amely ólomsúllyal nehezedett minden gondolatára, minden szívdobbanására, és arra sarkallta, hogy mindenkibe belemarjon a környezetében.

S mindezt egy olyan nő miatt, akiről igazán tudhatta volna, hogy semmiképpen sem szabadna magának akarnia.

Lady Helen Ravenel… művelt, ártatlan, félénk, arisztokrata hölgy. Csupa olyan vonás, ami őt egyáltalán nem jellemezte.

Az eljegyzésük mindössze két héten át tartott, aztán Rhysnek sikerült mindent elrontania. Utolsó találkozásukkor türelmetlenül és erőszakosan viselkedett Helennel, s ez oda vezetett, hogy végül megcsókolta, ahogy már régen szerette volna. A lány megdermedt a karjában és elutasította. A megvetése nyilvánvalóbb nem is lehetett volna. Az egésznek az lett a vége, hogy Helen elsírta magát, a férfi pedig dühbe gurult.

Másnap eljött hozzá Kathleen, Lady Trenear, aki korábban Helen elhunyt bátyjának a felesége volt, és tudatta vele: a lány olyan zaklatott lelkiállapotba került, hogy emiatt migrén tört rá, és ágyba kényszerítette.

– Soha többé nem kívánja önt viszontlátni – jelentette ki keresetlen szavakkal a nő.

Rhys nem hibáztathatta Helent az eljegyzés felbontásáért. Egyértelműen nem illettek egymáshoz. Nyilván az Úr akarata ellen lett volna, hogy feleségül vegye egy angol főrendi család sarját. Jelentős vagyona ellenére Rhys nem rendelkezett sem egy úriember műveltségével, sem pedig a jó modorával. De külsőre sem emlékeztetett előkelő férfira: a bőre kreol volt, a haja fekete, teste izmos, akár valami kétkezi munkásé.

Mire harmincéves lett, apja High Street-i apró boltján túllépve felépítette a világ legnagyobb üzletét, a Winterborne-áruházat, de voltak a birtokában gyárak, raktárak, művelhető földek, istállók, mosodák és lakóépületek is. Ott ült több szállítmányozással foglalkozó vállalkozás és vasúti társaság igazgatótanácsában. Mit sem számított azonban, mi mindent ért el, pontosan tudta, sosem lesz képes meghaladni azokat a korlátokat, amelyek azért magasodtak előtte, mert egy walesi szatócs fiának született.

Töprengésében kopogtatás zavarta meg. Nem hitt a szemének, amikor az ajtón újra Mrs. Fernsby lépett be.

– Mit akar már megint? – reccsent rá.

Titkárnője megigazította a pápaszemét, majd eltökélt hangon válaszolt: – Hacsak nem áll szándékában erővel eltávolítani, a hölgy egész addig itt kíván maradni, míg ön nem hajlandó beszélni vele.

Rhys ingerültségét értetlenség váltotta fel. Az általa ismert nők, legyenek bár tiszteletre méltók vagy sem, de egyikük sem merészelt volna ilyen vakmerően viselkedni. – Mi a neve?

– Nem hajlandó elárulni.

A férfi hitetlenkedve csóválta a fejét. Hogyan sikerülhetett látogatójának egyáltalán idáig eljutnia? Hiszen egész kis hadseregre való alkalmazottat tartott pontosan azért, hogy senki se zavarhassa. Hirtelen abszurd gondolat villant át az agyán, amit bár azonnal elvetett, a szíve mégis feldobogott tőle.

Ezért aztán megtudakolta: – Hogy néz ki?

– Gyászruhát visel, az arcát fátyol takarja. Nagyon karcsú, a hangja halk. – Mrs. Fernsby egy másodpercnyi szünetet tartott, majd fanyarul hozzátette: – De ahogy beszél, az tagadhatatlanul előkelő.

Amikor Rhys ráeszmélt, ki is lehet a látogatója, olyan vad sóvárgás tört rá, hogy a mellkasa is elszorult tőle. – Yr Dduw – mormolta. Egyáltalán nem tűnt valószínűnek, hogy Helen eljöjjön hozzá, valahogy mégis biztos volt benne… mintha a csontjaiban érezte volna, hogy csakis így lehet. Egyetlen szó nélkül felpattant, és hatalmas léptekkel elvágtatott a titkárnő mellett.

– De Mr. Winterborne! – kiáltott fel Mrs. Fernsby, és már indult is utána. – Hiszen ingujjban van! A kabátja…

Rhys azonban minderre ügyet sem vetve már sarokirodája ajtajánál járt, és kilépett a hatalmas, bőrrel bevont ülőbútorokkal berendezett előszobába.

A látogató láttán megtorpant és levegő után kapott.

A gyászfátyol eltakarta ugyan Helen arcát, a férfi azonban egyenes tartásáról és hajlékony, vékony termetéről azonnal ráismert.

Valósággal kényszerítenie kellett magát, hogy közelebb lépjen a lányhoz. Amikor megállt előtte, annyira fojtogatta a harag, hogy egyetlen szót sem lett volna képes kinyögni, ugyanakkor önkéntelen mohósággal szívta be finom illatát. Helen jelenléte azonnal felajzotta, a testét forróság árasztotta el, a szíve sebesen, vadul kalapált.

Az előszobából nyíló irodák egyikében az írógépek kopogása váratlanul elhallgatott.

Őrültség volt Helentől, hogy kíséret nélkül jött el hozzá. Hiszen ezzel romba döntheti a jó hírét. Azonnal ki kell tessékelni az előszobából és hazaküldeni, mielőtt fény derülhetne arra, kicsoda is ő.

Előtte azonban meg kell tudnia, mit akar a lány. Helen ártatlan volt és tapasztalatlan, de nem bolond. Nem vállalt volna ekkora kockázatot, ha nincs rá alapos oka.

Rhys Mrs. Fernsby felé pillantott. – A látogatóm hamarosan távozik. Addig azonban gondoskodjon arról, hogy senki se zavarjon bennünket.

– Igen, uram.

A férfi tekintete megállapodott a lányon.

– Jöjjön – szakadt ki belőle nyersen, és az irodája felé kezdte kísérni.

Helen némán lépkedett mellette, csak szoknyája rétegei susogtak, amikor a folyosó falához értek. Divatjamúlt és enyhén kopottas ruhája arról árulkodott, hogy a nemesi családra rossz idők járnak. Talán ezért volt itt? Annyira szörnyen szüksége lenne a pénzre a Ravenel famíliának, hogy Helen kénytelen meggondolni magát, és hajlandó lenne akár annyira is lealacsonyodni, hogy feleségül menjen hozzá?

Az istenit, az aztán tényleg tetszene, ha a lány rimánkodva kérné, hogy fogadja vissza, reménykedett magában komoran Rhys. Erről természetesen már szó sem lehetne, ám legalább ízelítőt adhatna neki abból a gyötrelemből, amelyben az elmúlt hét során része volt. Bárki elárulhatta volna Helennek azok közül, akik valaha is az útjába merészeltek állni, hogy utólag már nem számíthat semmiféle megbocsátásra vagy kegyelemre.

Beléptek az irodába, amely tágas, csendes helyiség volt, dupla üvegezésű ablakokkal, vastag, süppedős szőnyegekkel. A szoba közepén álló, kétfiókos részen nyugvó diófa íróasztalon kupacokban álltak a levelek és dossziék.

Rhys becsukta maguk mögött az ajtót, majd az asztalhoz lépett, felkapott egy homokórát, és célzatos mozdulattal megfordította. A homok pontosan tizenöt perc alatt pereg majd le. Fontosnak tartotta jelezni, hogy ez itt az ő világa, amelyben nagyon is számít az idő, és amelyben ő uralkodik.

Szemöldökét gúnyosan felvonva Helen felé fordult. – Múlt héten tudatták velem, hogy ön…

A hangja azonban elhalt, amikor a lány felhajtotta fekete fátylát, és azzal a türelmes, gyengéden komoly pillantással nézett rá, amely az első perctől megdöbbentő hatással volt rá. Helen szeme ezüstöskék volt, akár a felhők éjszaka, amikor átsüt rajtuk a holdfény. Világosnál is világosabb szőke, egyenes, finom szálú haját kontyba fogta össze, de egy fénylő fürt kiszabadult a fekete borostyánkő fésű fogai közül, és meg-meglibbent a bal füle előtt.

Az isten verje meg… az isten verje meg, hogy ilyen gyönyörű!

– Bocsásson meg, kérem – szólalt meg a lány le nem véve a tekintetét Rhysról. – De ez az első alkalom, hogy el tudtam jönni.

– Nem lenne szabad itt lennie.

– Meg kell önnel beszélnem bizonyos dolgokat. – Helen félénken az egyik közeli karosszék felé pillantott. – Ha megengedné…

– Persze, üljön csak le. – Ám a férfi egyetlen mozdulatot sem tett, hogy odahúzza neki a széket. Minthogy a lány úgysem fogja soha úriembernek tekinteni, ott csapjon belé a ménkű, ha elkezd úgy viselkedni, mintha az lenne. Az íróasztalnak támaszkodott, félig-meddig le is ült rá, és összefonta a mellkasán a karját. – Nincs túl sok ideje – jegyezte meg fagyosan, és fejével kurtán a homokóra felé intett. – Használja ki.

Helen helyet foglalt, elrendezte a szoknyáját, majd kesztyűje ujjvégeit meg-megrántva ügyesen lehúzta a fekete holmit.

Rhys szája kiszáradt, amikor megpillantotta a finom vonalú kezet. A lány korábban zongorázott neki Eversby Prioryban, a családja birtokán. Akkor is megragadta a fürge ujjak látványa, ahogy apró, fehér madárkaként suhantak a billentyűk felett, le-lecsapva rájuk. Helen valami oknál fogva még mindig viselte a tőle kapott eljegyzési gyűrűt. A hibátlan, rózsa csiszolású gyémánt kissé beleakadt a kesztyűbe.

Helen hátradobta fátylát, amelynek anyaga sötét fellegként omlott le hátán, és egyetlen feszült másodpercen át farkasszemet nézett a férfival. Orcáját enyhe pír öntötte el. – Mr. Winterborne, múlt héten nem én kértem arra a sógornőmet, hogy látogassa meg önt. Akkor éppen nem voltam elég jól, de ha tudtam volna arról, hogy mit tervez Kathleen…

– Azt mondta, hogy ön beteg.

– Fájt a fejem, ennyi volt az egész…

– Úgy tűnt, én voltam az oka.

– Kathleen túl nagy feneket kerített a dolognak.

– Azt állította, ön kijelentette, hogy soha többé nem akar viszontlátni.

A lány arcszíne sötétebb rózsaszínre váltott. – Bárcsak ne mondta volna el! – kiáltotta fel, s mintha egyszerre bosszankodott és szégyenkezett volna. – Nem gondoltam komolyan. A fejem majd széthasadt, és még mindig az előző nap történteket próbáltam felfogni. Amikor ön ellátogatott hozzánk, és… – Elkapta a tekintetét, és lesütötte a szemét. Az ablakon át beeső fény végigsiklott a haján. Szorosan összefűzte ujjait, mintha valami törékeny holmit tartott volna a tenyere öblében. – Pontosan erről kell beszélnem önnel – folytatta halkan. – Nagyon szeretném, ha valamiféle egyetértésre jutnánk.

Rhys úgy érezte, mintha valami kihűlt volna benne. Túlságosan is sokan próbáltak már tőle pénzt szerezni ahhoz, hogy ne ismerje fel, mi fog következni. Helen is ugyanolyan, mint a többiek, igyekszik előnyhöz jutni. S bár a férfi ezért nem hibáztatta, mégsem lett volna képes végighallgatni, miféle érveléssel próbálja meggyőzni arról, hogy pontosan mennyivel tartozik neki és mire fel. Akkor már inkább azonnal kifizeti, és ezzel le is tudta az ügyet.

Isten tudja csak, miért táplált magában halvány, ostoba reményt arról, hogy a lány talán nem pénzt akar tőle. Hiszen a világ mindig ilyen volt, és ilyen is marad. A férfiak szép nőt akarnak maguknak, a nők pedig előnyös külsejüket vagyonra váltják. Minthogy ő lealacsonyította Helent azzal, hogy alantas kezével illette, a lány most elvárja tőle a kárpótlást.

Átkerült az íróasztal túloldalára, kihúzott egy fiókot, és elővette a magánszámlájához járó csekk-könyvét. Fogott egy tollat, majd megírt egy tízezer fontról szóló csekket. Gyorsan feljegyzett még magának egy emlékeztetőt a bal oldali margóra, aztán visszament Helenhez, és átnyújtotta neki a papírt.

– Senkinek sem kell tudnia, honnan van a pénz – jelentette ki szenvtelen hangon. – Amennyiben nincs bankszámlája, úgy gondoskodom arról, hogy legyen. – Egyetlen bank sem engedélyezte volna, hogy egy nő saját magának nyisson számlát. – Ígérem, diszkréten kezelik majd a dolgot.

A lány zavartan meredt rá, majd lebámult a csekkre. – Miért adna ön… – Felszisszent, amikor kiolvasta az összeget. Riadt pillantása a férfiét kereste. – De miért? – tudakolta zaklatottan kapkodva levegő után.

Rhys a homlokát ráncolta, mivel nem értette, miért viselkedik így Helen. – Ön azt mondta, egyetértésre akar jutni velem. Ami nyilván ezt jelenti.

– Nem, én úgy értettem… én arra gondoltam, hogy szeretném, ha mi ketten jobban megértenénk egymást. – Ügyetlenül apró cafatokra tépte a csekket. – Nincs szükségem pénzre. És még ha lenne is, sosem kérnék öntől. – A papírdarabkák hópelyhekként szálltak a levegőben.

A férfi döbbenten figyelte, hogyan semmisíti meg azt a kisebb vagyont, amit az imént nyújtott át neki. Amikor ráeszmélt arra, hogy félreértette a lány szándékát, ingerültséggel vegyes zavar öntötte el. Akkor meg mi az ördögöt akarhat tőle? Miért jött ide?

Helen mély levegőt vett, aztán még egyet, s lassan sikerült visszanyernie az önuralmát. Felállt és odalépett Rhyshoz. – A családunk birtokán időközben történt valami… váratlanul pénzhez fogunk jutni… Most már kaphatnak hozományt a húgaim és én is.

A férfi csak bámult rá, arca merev volt, akár egy maszk, az agya azonban lázasan igyekezett feldolgozni a hallottakat. Helen ott állt közvetlenül mellette, túlságosan is közel hozzá. Minden lélegzetvétellel beszívta könnyű illatát, amely a vaníliát idézte és orchideákat. Rhys testén forróság futott végig. Hanyatt akarta dönteni a lányt, ott, az íróasztalán…

Nagy erőfeszítéssel sikerült száműznie a buja képet az elméjéből. Még sosem érezte magát annyira vadállatnak, mint itt, irodája üzleti légkörében, civilizált öltözékben, kifényesített, fűzős félcipőjében. Annyira szerette volna, ha van egy kis távolság kettejük között, hogy hátrálni kezdett, és beleütközött az asztal peremébe. Így arra kényszerült, hogy ráhuppanjon a szélére, Helen pedig továbbra is csak lépkedett felé, míg végül szoknyája finoman megérintette a térdét.

Akár valami walesi tündérmese egy alakja is lehetett volna… egy nimfa, amelynek testét a tó felett lebegő pára alkotja. Volt valami nem e világi a lány porcelánfehér bőrének finomságában, s a sötét szempillák, szemöldök és ezüstszőke fürtök kontrasztjában. És a szeme… az a sötét pillákkal keretezett, hűvös, sugárzón áttetsző szempár.

Helen említett valami hirtelen támadt pénzt. Ez meg mit jelenthet? Váratlan örökség? Ajándék? Vagy esetleg valami zsíros befektetés… habár ez elég kevéssé volt valószínű, figyelembe véve, milyen híresen felelőtlenül viselkedett a Ravenel család a pénzügyek terén. Bármiféle összegről legyen is szó, Helen mintha biztosra vette volna, hogy családja pénzügyi gondjai ezzel megszűntek. Ha ez igaz, akkor válogathat a londoni társaság férfijai között.

A lány a jövőjét tette kockára, amikor eljött hozzá. A jó híre volt a tét. Hiszen Rhys akár le is teperhette volna itt, az irodájában, és a kisujját sem nyújtotta volna senki, hogy a segítségére siessen. Egyedül azért volt biztonságban, mert a férfi nem akart volna tönkretenni egy olyan gyönyörű és törékeny teremtést, mint amilyen ez a lány volt.

Így hát Helent a saját érdekében muszáj mielőbb eltávolítania a Winterborne-áruház területéről, mégpedig olyan diszkréten, amennyire csak lehet. Rhys minden akaraterejét összeszedve elnézett a lány feje felett, és a faborítású fal egy távoli pontjára meredt.

– Kikísérem az épület egyik magánkijáratán át – mormolta. – Akkor úgy térhet haza, hogy erről nem szerez tudomást senki.

– Nem fogadom el, hogy fel kívánja bontani az eljegyzésünket – szólalt meg halkan Helen.

A férfi tekintete lesiklott a lány arcára, a mellkasába újra belehasított az ismerős sóvárgás. Helen tágra nyílt szemmel, türelmesen várta a válaszát.

– Hölgyem, mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy én vagyok az utolsó, akihez férjhez kellene mennie. A kezdetektől fogva láttam, hogy viszolyog tőlem.

– Viszolygok?

Rhys úgy vélte, a lány csak színleli a meglepetést, ezért felbőszülve folytatta. – Összerezzen, ha önhöz érek. Vacsora közben nem hajlandó szóba állni velem. Az esetek többségében arra sem képes rászánni magát, hogy egyáltalán rám nézzen. Amikor pedig múlt héten megcsókoltam, elhúzódott tőlem és könnyekben tört ki.

Arra számított, hogy Helen elszégyelli magát, mivel hazugságon kapta. A lány azonban továbbra is őszinte pillantással nézett fel rá, csak az ajka nyílt el a döbbenettől. – Túlságosan félénk vagyok – felelte egy idő után. – Jobban kell igyekeznem, hogy ezen túltegyem magam. Amikor így viselkedem, annak semmi köze a viszolygáshoz. Az igazat megvallva, az ön társaságában nyugtalanság fog el. Mert… – Ruhája magas nyakától egészen a homlokáig pír öntötte el a bőrét. – Mert ön nagyon vonzó – bökte ki sután. – És tapasztalt… és én nem szeretném, ha ostobának tartana. Ami a múlt hetet illeti… még sosem csókolt meg senki. Fogalmam sem volt, mit tegyek, és… az események hatása alá kerültem.

Rhys kaotikusan kavargó gondolatai közül az egyik az volt, milyen jó is, hogy nekidőlhet az íróasztalnak. Mert különben megroggyant volna a térde. Lehetséges lenne, hogy amit ő lenézésnek hitt, az valójában szégyenlősség volt? Hogy nem megvetést látott, hanem ártatlanságot? Valami beléhasított, mintha a szíve készült volna kettérepedni. Milyen könnyűszerrel sikerült Helennek lefegyvereznie őt. Pár szó, s máris készen állt arra, hogy térdre essen előtte.

Az első csókja volt… amit ő kérés nélkül vett el.

Korábban sosem volt szükség arra, hogy eljátssza a tapasztalt csábítót. Sosem jelentett számára gondot megszerezni a nőket, akik mintha örömmel fogadták volna, bármit tett is az ágyban. Időnként akadtak előkelő hölgyek is: egy diplomata neje, egy grófné, akinek a férje Európában utazgatott. Mind dicsérték erőnlétéért, kitartásáért, jókora hímvesszőjéért, és ennél többet nem is kértek tőle.

Testben és lélekben egyaránt olyan kemény volt, mint az Elidir Fawr lankáin bányászott pala… a llanberisi hegyen, amit az angolok Snowdonnak neveznek… ahol ő is született. Mit sem tudott a finom modorról vagy jólneveltségről. A tenyere még mindig kérges volt, ilyen maradt azóta, hogy éveken át ládákat ácsolt, és áruval rakta meg a kocsikat, amelyek ezeket kiszállították. Jó eséllyel kétszer annyit nyomott, mint Helen, izmos volt, akár egy bika, és ha úgy próbálna meg üzekedni vele, mint a többi nővel, akaratlanul is széttéphetné gyenge testét.

Az isten verje meg! Mégis mit képzelt? Sosem lett volna szabad akár csak belegondolnia is abba, hogy elvegye feleségül. Csakhogy túlságosan elvakította a becsvágy – meg Helen kedvessége és érzékeny szépsége –, hogy belegondoljon, miféle következményekkel járhat mindez a lányra nézvést.

Felmérte korlátait, és olyan keserűség árasztotta el, hogy fojtott hangon mindössze ennyit mondott: – Már nem számít. Tényleg nem. Hamarosan megkezdi az első báli szezonját, és találkozik egy férfival, aki önnek való. Annyi szent, hogy az nem én leszek.

Készült volna felegyenesedni, Helen azonban még közelebb húzódott hozzá, s már ott állt széttárt combja között. Amikor a lány tétován a mellkasához szorította a kezét, Rhys testén átviharzott a vágy. Erőtlenül visszaereszkedett az asztalra, s minden erejét összegyűjtve igyekezett megőrizni egyre jobban szétzilálódó önuralmát. Riasztó, de egyetlen hajszál választotta el attól, hogy lerántsa magával a lányt a padlóra. Hogy felfalja.

– Megtenné, hogy… megcsókolna még egyszer? – kérte Helen.

A férfi tehetetlen dühében lehunyta a szemét. Hát miféle csúf tréfát űz vele a sors? Ideveti elé ezt a törékeny teremtést, hogy így büntesse azért, mert magasabbra akart jutni, mint az osztályrésze lett volna? Így emlékezteti arra, hogy mi nem lehet belőle sosem?

– Nem tudok finom úriember lenni – nyögte ki rekedten. – Még az ön kedvéért sem.

– Nem kell, hogy úriember legyen. Elég, ha finom velem.

Ilyesmit még sosem kért tőle senki. Kétségbeesetten eszmélt arra, hogy ez a vonás őbenne nincs meg. Olyan erővel markolta az asztal peremét, hogy a fa kis híján megrepedt.

– Cariad… nincs abban semmi finomság, ahogy kívánom. – Saját magát is meglepte az ajkát elhagyó becézés. Még senkinek sem mondott ilyet.

Érezte, ahogy Helen megérinti az állkapcsát, s ujja begye nyomán a bőrén hűs tüzek gyúlnak.

Minden izma megfeszült, a teste valósággal acéllá szilárdult.

– Csak próbálja meg – hallotta meg a lány suttogását. – A kedvemért.

Aztán Helen az övéhez szorította lágy ajkát.

2. fejezet

Helen szája félénken végigsiklott Rhysén, így próbálva valami választ kicsalogatni belőle. Csakhogy a férfi nem csókolta meg. A világon semmiféle bátorítást nem nyújtott.

A lány egy másodperc múlva bizonytalanul elhúzódott.

Rhys zihálva kapkodott levegő után, és olyan szúrós tekintettel méregette, mint valami mogorva házőrző kutya.

Helen gyomra összeszorult a kétségbeeséstől, miközben azon töprengett, vajon mitévő legyen.

Oly keveset tudott a férfiakról. Szinte semmit. Apró gyerekkorától fogva húgaival, Pandorával és Cassandrával együtt a világtól elzárva éltek a család vidéki birtokán. Eversby Prioryban a férfi szolgák mindig tiszteletteljesen viselkedtek velük, a bérlők és a helybeliek pedig tisztes távolságot tartottak a gróf három lányától.

Minthogy a szülei nem sokat törődtek vele, és hasonlóképpen ügyet sem vetett rá bátyja, Theo, aki rövid életének jelentős részét bentlakásos iskolákban vagy Londonban töltötte, Helen figyelme a könyvek és képzelet világa felé fordult. Romeo, Heathcliff, Mr. Darcy, Edward Rochester, Sir Lancelot és Sydney Carton lettek az udvarlói, no meg egy sor aranyszőke hajú mesebeli herceg.

Már úgy tűnt, sosem udvarol majd neki hús-vér férfi, és meg kell maradjon a képzeletbeli fiatalembereknél. Aztán két hónappal korábban Devon kuzinja, aki megörökölte Theo címét, meghívta barátját, Rhys Winterborne-t, hogy töltse a karácsonyt náluk… és ekkor minden megváltozott.

Helen akkor pillantotta meg először Mr. Winterborne-t, amikor törött lábbal odaszállították a birtokra. Ugyanis az a megdöbbentő dolog történt, hogy miközben Devon Mr. Winterborne-nal Londonból Hampshire-be utazott, a vonatuk beleütközött egy kőzúzalékot szállító szerelvénybe. A két férfi a csodával határos módon túlélte a balesetet, de mindketten sérüléseket szenvedtek.

Ennek eredményeképpen Mr. Winterborne rövidre tervezett karácsonyi látogatása jelentősen elnyúlt, s majdnem egy hónapot kellett Eversby Prioryban töltenie, míg eléggé össze nem szedte magát ahhoz, hogy visszatérhessen Londonba. De még sérülten is olyan erőt sugárzott, amit Helen legalább annyira izgatónak tartott, mint amennyire felkavarta. Bár ezzel megsértette a jólneveltség szabályait, a lány részt vett a férfi ápolásában. Sőt voltaképpen ragaszkodott hozzá. Bár színleg egyszerűen az együttérzés vezette, valójában nem ez volt az egyetlen ok. Igazság szerint még soha senki sem keltette fel annyira az érdeklődését, mint ez a hatalmas termetű, fekete hajú idegen, akinek a hanglejtése primitív zenére emlékeztetett.

Ahogy javult az állapota, Mr. Winterborne egyre inkább számot tartott Helen társaságára, s ragaszkodott ahhoz, hogy órákon át felolvasson neki vagy beszélgessen vele. A lány életében eddig senki sem akadt, aki ilyen érdeklődést tanúsított volna iránta.

Mr. Winterborne feltűnően jóképű volt – talán nem úgy, mint a tündérmesék hercegei, de volt benne valami határtalan férfiasság, amitől Helenben nyugtalanító érzések támadtak, ahányszor csak a közelébe került. A férfi arca merész metszésű volt, az orra határozott, ajka telt és éles vonalú. Bőre nem divatosan sápadt, hanem meleg, kreol árnyalatú, haja szénfekete volt. Nem mutatkozott meg rajta semmi az arisztokraták könnyedségéből, nyoma sem volt nála semmiféle bágyadt kellemnek. Elegáns volt és rendkívül intelligens, de korántsem keltett civilizált benyomást. A felszín alatt mintha mindig ott parázslott volna benne valami veszélyes.

Miután elhagyta Hampshire-t, a birtokon csendessé és unalmassá vált az élet, a napok monoton módon teltek-múltak. Helent gyakorta kísértették a férfival kapcsolatos emlékek… a megkapó jellem jelei a kemény felszín alatt… az arcán ritkán feltűnő, ám ragyogó mosoly.

Most azonban legnagyobb megrökönyödésére úgy találta, a férfi mintha egyáltalán nem szeretné folytatni a jegyességet. A látszólag érzéketlen visszautasítás nyilván komoly csapást mért a büszkeségére, és a lány szerette volna enyhíteni ezt a sebet. Ha visszaforgathatná az idő kerekét addig a napig, amikor Mr. Winterborne megcsókolta a Ravenel House-ban, most már egészen másképpen kezelné a dolgot. Akkor is csak az volt a gond, hogy olyan rettenetesen megriadt tőle. A férfi megcsókolta, megérintette… ő pedig rémült döbbenettel reagált. Mr. Winterborne néhány keresetlen szót intézett hozzá, majd távozott. Nem is látta viszont egészen mostanáig.

Ha korábban flörtölt volna valakivel… ha elcsattant volna egy-két lopott csók valami fiatalemberrel… akkor talán nem lett volna olyan ijesztő ez az egész. Csakhogy neki a világon semmi tapasztalata sem volt. Mr. Winterborne pedig nem holmi ártatlan legényke volt, hanem ereje teljében lévő felnőtt férfi.

Az volt a dologban a különös – a titok, amit senkivel sem oszthatott meg –, hogy bár a történtek felkavarták, ettől fogva mégis minden éjjel arról álmodott, hogy Mr. Winterborne megcsókolja, hogy a száját újra meg újra erősen az övéhez szorítja. Voltak álmok, amelyekben a férfi elkezdte kigombolni a ruháját, közben még sürgetőbben és hevesebben csókolva őt, s mintha az egész valami rejtélyes végkifejlet felé tartott volna. A lány zihálva, zaklatottan, s a szégyentől kipirulva riadt fel.

Most, amikor felnézett a férfira, ugyanennek az izgalomnak egy szikrája éledt fel valahol a hasa alsó részében. – Mutassa meg, hogyan kellene megcsókolnom – bökte ki enyhén remegő hangon. – Tanítson meg arra, hogyan szerezhetnék örömet.

Meghökkenve látta, hogy Winterborne szájának egyik szöglete megvető mosolyra húzódik.

– Szóval be akarja biztosítani magát, igaz?

A lány zavartan bámult vissza rá. – Bebiztosítani magam…?

– De mennyire. Meg akar tartani egész addig, míg teljesen biztos nem lehet abban, hogy Trenear valóban jelentős összeghez jutott – fejtette ki a férfi.

Helen nem igazán tudta mire vélni a hangjából kicsendülő gúnyt, de fájt neki. – Miért nem tudja elhinni, hogy nem a pénzért akarok férjhez menni önhöz?

– Hiszen kizárólag azért fogadta el a házassági ajánlatomat, mert nem volt hozománya.

– Ez nem igaz…

Winterborne azonban folytatta, mintha meg sem hallotta volna. – Hölgyem, menjen csak hozzá a saját fajtájához. Egy olyan férfihoz, akinek tetszetős a modora és remek a vérvonala. Ő majd elviszi a vidéki házába, ahol ön foglalkozhat az orchideáival és olvasgathatja a könyveit…

– De nekem épp az ellenkezőjére van szükségem! – tört ki Helen. Egyáltalán nem vallott rá, hogy ilyen lobbanékonyan viselkedjen, de túl kétségbeesett volt ahhoz, hogy ezzel törődjön. A férfi egyértelműen el akarta küldeni. Hogyan is tudná meggyőzni arról, hogy őszintén vágyik rá?

– Egész életemben csak olvastam arról, hogy másoknak milyen az élete – magyarázta tovább a lány. – A világom… oly szűk. Senki sem hiszi el, hogy akkor is boldogan tudnék élni, ha nem lennék elzárva, megvédve mindentől. Mint valami üvegházi virág. Ha hozzámennék valakihez „a saját fajtámból”, ahogy azt ön megfogalmazta, akkor senki sem látna olyannak, amilyen vagyok. Csak olyannak, amilyennek lennem kell.

– És miért képzeli, hogy én másmilyen lennék?

– Mert ön másmilyen.

Winterborne pillantásában érdeklődés csillant, amely a lányt a kés élén megvillanó fényre emlékeztette. Egy feszült másodperc múlva a férfi nyersen csak ennyit mondott: – Túlságosan kevés a tapasztalata a férfiakról. Menjen haza, Helen. Majd megismerkedik valakivel a báli szezon alatt, és akkor térden állva mond hálát az Úrnak, hogy nem hozzám jött feleségül.

A lány érezte, hogy szemét könnyek marják. Hogyan ment tönkre minden ennyire gyorsan? Hogyan veszíthette el ilyen könnyen a férfit? – Kathleennek nem lett volna szabad a nevemben beszélnie önnel – mondta sajnálattal és bánattal a hangjában. – Azt hittem, engem védelmez, de…

– Így is volt, önt védelmezte.

– De én nem akarom, hogy bárki megvédjen öntől! – Helen igyekezett visszanyerni az önuralmát, de mintha homokban próbálta volna megvetni a lábát, képtelen volt szilárd pontra lelni érzelmei folyamatosan kavargó viharában. Szégyenkezve döbbent rá, hogy kicsordultak a könnyei, és hangosan felzokogott. – Egyetlen napot feküdtem migrénnel – suttogta –, és amikor másnap reggel felébredtem, az eljegyzésünk fel volt bontva, elv-v-vesztettem önt, és még csak nem is…

– Ne, Helen!

– Azt hittem, valami félreértésről lehet szó. Azt gondoltam, ha közvetlenül önnel beszélek, akkor m-m-mindent tisztázunk, és… – Újra csak a sírás fojtogatta. Teljesen hatalmába kerítették az érzések, ezért csak halványan érzékelte, hogy Rhys ott téblábol mellette… hogy felé nyújtja a kezét, majd gyorsan visszahúzza.

– Ne. Ne sírjon. Helen, az ég szerelmére…

– Én nem akartam ellökni magamtól. Csak nem tudtam, mitévő legyek. Hogyan érhetném el, hogy újra akarjon engem?

Felmerült benne, hogy a férfi gúnyosan fog válaszolni, vagy még inkább szánakozó hangon. A döbbent suttogásra a legkevésbé sem számított.

– De hát én akarom, cariad. Átkozottul nagyon akarom.

Helen a könnyein át pislogva felnézett rá, s bár szégyellte, úgy hüppögött, mint valami gyerek. A következő pillanatban Rhys határozott mozdulattal odarántotta magához.

– Csitt, nyugodjon most már meg. – A hangja mintha egy oktávval mélyebben szólt volna, a lány úgy érezte, mintha fülét sötét bársony cirógatná. – Csitt, bychan, kicsikém, madárkám. Semmi sem éri meg, hogy könnyet ejtsen miatta.

– Ön igen.

Mr. Winterborne mozdulatlanná merevedett. Egy perc múlva egyik kezét a lány állához emelte, s hüvelykujjával letörölte egy lecsorduló könnycsepp nyomát. Inge ujja fel volt tűrve a könyökéig, ahogy az ácsok vagy földeken dolgozók szokták. Karja feltűnően izmos és szőrös volt, a csuklója vaskos. Volt valami meghökkentően megnyugtató abban, ahogy erősen magához ölelte. Fanyar, kellemes illat áradt belőle, a kikeményített ingvászon, tiszta férfibőr és borotválkozószappan keveréke.

Helen érezte, ahogy óvatosan felemeli az állát. Enyhén borsmenta illatú lehelete az arcát legyezgette. Amikor rájött, mire készül a férfi, lehunyta a szemét. A gyomra idegesen összerándult, mintha váratlanul eltűnt volna a padló a talpa alól.

Felső ajkán forró érintés suhant át, de olyan könnyed, hogy szinte alig érzékelte. Aztán szája érzékeny szöglete következett, majd alsó ajka, amit a férfi finoman megharapott.

Rhys szabad keze besiklott a leomló fátyol alá, hogy rásimulhasson a lány karcsú tarkójára. Lágyan, futólag újra megcsókolta Helent. Hüvelykujja begyét végighúzta a lány alsó ajkán, mintha bele akarná dörzsölni a csókot az érzékeny bőrbe. Az érzést csak fokozta egy bőrkeményedés az ujján, ami különösen felajzotta Helen idegvégződéseit. Hirtelen megszédült, s alig jutott levegő a tüdejébe.

A férfi ajka visszatért az övéhez, s a lány lábujjhegyre állva próbálta elérni, hogy erősebben, hosszabban csókolja, ahogy korábbi álmaiban. Rhys mintha megértette volna, mit szeretne, s gyengéden rávette arra, hogy nyissa ki a száját. Helen ajka reszketve vált szét a férfi nyelvének sikamlós érintésére, s tehetetlenül szívta magába az ízét… menta és forró és hűs… Rhys kiéhezetten csókolta, de nem kapkodta el, s ettől a lány testében különös érzések szabadultak fel. Karjával átfogta a férfi nyakát, belemarkolt sűrű, fekete hajába, a hullámos fürtök ujjai köré kunkorodtak. Igen, erre volt szüksége, Rhys ajkára az ajkán, arra, hogy a férfi úgy ölelje, mintha nem tudná elég közel húzni, mintha nem tudná elég erősen magához szorítani.

Helen sosem hitte volna, hogy egyszer valaki úgy fogja csókolni, mintha be akarná lélegezni… mintha a csókok egy vers szavai lennének… vagy méz, amit a nyelve hegyével gyűjtöget. A férfi két kezébe fogta a fejét, hátrahajtotta, s elnyílt ajkát végighúzta a nyaka oldalán, egyszerre szívva be és ízlelgetve a puha bőrt. Amikor rátalált egy érzékeny pontra, Helen lélegzete is elállt, s a térde megroggyant, alig tartotta meg a súlyát. Rhys csak még erősebben szorította, s szája mohón kereste a lányét, aki már nem gondolkodott és nem akart semmit. Csak a sötétség és a vágy érzéki káosza kavargott benne, miközben Mr. Winterborne oly vak és kiéhezett szenvedéllyel csókolta, hogy Helen szinte úgy érezte, mintha a lelke is belé kívánkozna.

Aztán egyszer csak abbahagyta. Riasztó hirtelenséggel elszakította tőle a száját, és letépte nyakáról a két kezét. Helen torkából tiltakozó hang tört fel, amikor a férfi a kelleténél erélyesebben tolta el magától. Értetlenül meredt Mr. Winterborne-ra, aki az ablakhoz lépett. Bár feltűnően gyorsan sikerült felépülnie a vonatbaleset okozta sérüléseiből, kicsit még mindig húzta a lábát. Hátat fordított a lánynak, és a Hyde Park távoli, zöld oázisa felé bámult. Amikor öklével megtámaszkodott az ablakkereten, Helen észrevette, hogy reszket a keze.

Egy idő után zihálva levegő után kapott. – Ezt nem lett volna szabad megtennem.

– De én akartam! – A lány belepirult a saját merészségébe. – Én… bárcsak ilyen lett volna az első alkalommal is.

A férfi szótlanul, ingerülten rángatta merev inggallérját.

Helennek feltűnt, hogy a homokórában lepergett a homok, ezért odalépett az íróasztal mellé és megfordította. – Őszintébbnek kellett volna lennem önnel. – Figyelte, ahogy a folyamatosan lehulló szemcsék jelzik egyik sóvárgó pillanat elmúlását a másik után. – De nekem nagyon nehezemre esik elmondani, hogy mit gondolok, és mit érzek. És aggasztott valami, amit Kathleen mondott… Hogy ön csak úgy gondol rám, mint… nos mint valami trófeára vagy díjra, amit meg kíván szerezni magának. Féltem attól, hogy esetleg igaza van.

Mr. Winterborne megfordult, keresztbe fonta a karját a mellkasán, és nekitámaszkodott a falnak. – Igaza volt – lepte meg kijelentésével a lányt. A szája egyik sarka fanyar mosolyra húzódott. – Ön szép, akár a holdsugár, cariad, én viszont nem számítok valami fennkölt gondolkodású embernek. Nagydarab, észak-walesi férfi vagyok, aki szereti a szép dolgokat az életben. De mennyire, hogy előkelő díjnak láttam önt. Ez egyébként is így lett volna, csakhogy én ennél többet akartam öntől.

Helennek örömet okozott a bók, ám a testén végigfutó melegség semmivé foszlott, mire a férfi befejezte a mondandóját. – De miért beszél múlt időben? – kérdezte értetlenül pislogva. – Ön… ön még mindig akar engem, ugye?

– Nem számít, hogy én mit akarok. Trenear most már nem fog beleegyezni a házasságba.

– De hiszen épp ő volt az, aki az egészet javasolta. Biztosra veszem, hogy beleegyezik, ha egyértelművé teszem, hogy nagyon is szeretnék feleségül menni önhöz.

Érthetetlenül hosszú csend következett. – Ezek szerint senki sem árulta el.

Helen kérdőn pillantott fel.

Mr. Winterborne zsebre vágta a kezét. – Aznap, amikor Kathleen eljött ide, én csúnyán viselkedtem. Miután tudatta velem, hogy ön látni sem kíván, én… – Elhallgatott, a száját komoran összepréselte.

– Mit csinált? – biztatta Helen a homlokát ráncolva.

– Nem számít. Trenear közbelépett, amikor eljött érte. Kis híján összeverekedtünk.

– Közbelépett? Miért, mit tett?

A férfi ekkor elkapta róla a tekintetét, az állkapcsát összeszorította. – Megsértettem. Azzal, hogy ajánlatot tettem neki.

Helen szeme elkerekedett. – Komolyan gondolta?

– Dehogy gondoltam komolyan! – érkezett azonnal a nyers válasz. – Egyetlen istenverte ujjal sem nyúltam hozzá. Hiszen önt akartam. Nem is érdekel az a házsártos kis teremtés, csak dühös lettem rá, hogy beleavatkozik a dolgomba.

Helen szemrehányó pillantással nézett rá. – Tartozik neki egy bocsánatkéréssel.

– Ő tartozik nekem! – vágott vissza a férfi. – Egy feleséget vesztettem el miatta.

Bár a lány nagy kísértést érzett arra, hogy rámutasson a következetlenségekre az érvelésében, inkább hallgatott. Olyan családban nőtt fel, amely híres volt vad temperamentumú és végtelenül makacs tagjairól, így hát tisztában volt azzal, mennyire fontos, hogy jól válassza meg az alkalmat, amikor segít valakinek belátni egy tévedését. Jelen pillanatban Mr. Winterborne túlságosan is a szenvedélyei befolyása alatt állt ahhoz, hogy beismerje bármiféle ballépését.

De valóban csúnyán viselkedett… és még ha Kathleen meg is bocsátana neki, arra nem sok az esély, hogy Devon is ilyen megértő lesz.

Devon őrülten szerelmes volt Kathleenbe, és ezzel az érzéssel együtt járt az a féltékenység és birtoklásvágy, amely a Ravenel család egész generációit sújtotta. Devon ugyan valamivel józanabb gondolkodású volt, mint a dinasztia utóbbi néhány grófja, ám ez sajnos nem sokat jelentett. Bárki is ijesztette vagy sértette meg Kathleent, az a személy kihívta maga ellen a férfi örök haragját.

Hát ezért változtatta meg oly sietve Devon a véleményét az eljegyzésük ügyében. Helen azonban bosszantónak tartotta, hogy erről az egészről sem a férfi, sem Kathleen nem ejtett egyetlen szót sem. Az ég szerelmére, mégis meddig akarják még gyerekként kezelni?

– Elszökhetnénk… – bökte ki vonakodva, bár nem igazán volt ínyére való a dolog.

Mr. Winterborne összevonta a szemöldökét. – Vagy templomi esküvőm lesz, vagy semmilyen. Ha elszöknénk, senki sem hinné el, hogy önszántából tartott velem. És itt csapjon belém a ménkű, ha hagyom, hogy azt beszéljék, úgy kellett elrabolnom a jegyesemet.

– Nincs más választásunk.

Szavait néma csend követte, ám olyan baljós, hogy Helen érezte, ruhája ujja alatt olyan libabőrös lett a karja, hogy minden apró szőrpihe meredezik rajta.

– De van.

A férfi arckifejezése megváltozott, a tekintete ragadozóéra emlékeztetett. Olyan számítónak tűnt. A lány ösztönösen is megérezte, hogy az emberek félelemmel és tisztelettel tekintenek Mr. Winterborne-ra, amikor így viselkedik, hogy ilyenkor az iparmágnás külseje mintha valódi kalózt takarna.

– Ott van még az a lehetőség, hogy ágyba viszem.

3. fejezet

Helen gondolatai összevissza kavarogtak, ezért egyre jobban odahúzódott az iroda egyik sarkába beépített könyvesszekrényhez.

– Nem értem – vallotta be, bár szörnyen tartott attól, hogy valójában nagyon is tisztában van vele, mire céloz Winterborne.

A férfi lassú léptekkel elindult felé. – Ha Trenear megtudja, hogy ön tönkre van téve, már nem áll majd az utunkba.

– Én jobb szeretném, ha nem lennék tönkretéve. – Minden perccel egyre nehezebben kapott levegőt. A fűzője úgy préselte össze, mint valami óriási állkapocs.

– De feleségül akar jönni hozzám. – Amikor Rhys odaért mellé, kezével megtámaszkodott a könyvesszekrényen, s ezzel sarokba szorította a lányt. – Igaz?

Erkölcsi szempontból a paráználkodás halálos bűnnek számított. Gyakorlati szempontból pedig elképesztő kockázatot jelentett, hogy lefeküdjön a férfival.

Szörnyű gondolat villant át az agyán, amibe teljesen belesápadt. Mi van, ha Mr. Winterborne az ágyába viszi, aztán nem hajlandó elvenni feleségül? Mi van, ha képes olyan bosszúszomjasan viselkedni, hogy megbecsteleníti, majd elhagyja? Akkor úriember az ő kezét többé sosem kéri meg. Akkor odavész minden reménye arról, hogy valaha saját otthona és családja legyen. Csak nyűg lesz a rokonai számára, s szégyenteljes, mások jóindulatától függő életre lesz kárhoztatva. Ha teherbe esne, gyermekével együtt kitaszítaná a társadalom. De még ha ez nem is következne be, a rossz híre tönkretehetné a húgai esélyét a házasságra.

– Hogyan lehetek biztos abban, hogy utána tisztességesen cselekszik majd? – tette fel a kérdést.

Mr. Winterborne arca elsötétült. – Eltekintve a jellememre vonatkozó kérdésektől, ön szerint meddig hagyna életben Trenear, ha megpróbálkoznék bármi ilyesmivel? Az éj leszállta előtt levadászna, és végezne velem, mint holmi elejteni való szarvassal.

– Ezt ettől függetlenül is megteheti – jegyezte meg komoran Helen.

A férfi azonban erre ügyet sem vetett. – Sosem hagynám sorsára. Ha az ágyamba viszem, akkor Isten és ember előtt az én asszonyom, épp úgy, mintha az eskü köve felett fogadtunk volna hűséget.

– Mi ez az eskü köve?

– Az esküvői szertartás része Walesnek azon a vidékén, ahonnan származom. A férfi és a nő közösen megfogja a követ, és így tesznek fogadalmat egymásnak. A szertartás után együtt bedobják a követ egy tóba, így maga a föld is az esküjük részévé válik. Ettől fogva összetartoznak, míg világ a világ. – Rhys a lány szemébe nézett. – Ha megadja nekem azt, amit kérek, sosem szenved majd semmiben hiányt.

Helen újra azt érezte, hogy a férfi felkavaró hatással van rá. Mintha a feje búbjától a talpáig könnyű verejték lepte volna el a testét. – Időre van szükségem, hogy megfontoljam – felelte.

Mr. Winterborne elszántsága mintha a lány szorongásából táplálkozott volna. – Saját vagyona és saját birtoka lesz. Istállója telivér lovakkal. Mellette egy palota és egy vásárváros, no meg egy sereg szolgáló, akik minden igényét kielégítik. Nincs olyan ár, amely túl magas lenne. Mindössze annyit kell tennie, hogy az ágyamba jön.

Helen megdörzsölte lüktető halántékát. Szívből remélte, hogy nem újabb migrén kerülgeti. – És ha egyszerűen csak azt mondanánk, hogy tönkre lettem téve? Devon biztosan hinne a szavamnak.

Azonban még be sem fejezhette, Mr. Winterborne már a fejét rázta. – Nekem tisztességes fizetségre van szükségem. Így kötünk egyezséget az üzleti életben.

– Csakhogy ez nem holmi üzleti tárgyalás! – tiltakozott a lány.

A férfi azonban nem tágított. – Biztosítékot akarok arra, hogy nem gondolja meg magát az esküvő előtt.

– Nem tennék ilyet. Nem bízik bennem?

– De. Viszont sokkal jobban megbízom majd önben, mihelyt lefeküdtünk egymással.

Micsoda lehetetlen ember! Helen kétségbeesetten próbált újabb megoldással előállni, valami olyannal, amivel visszavághat, de érzékelte, hogy a férfi minden tovaszálló másodperccel egyre hajthatatlanabbá válik.

– Ez az egész a büszkeségéről szól – fakadt ki méltatlankodva. – Megbántott és haragos volt, mert azt hitte, hogy visszautasítottam, és most meg akar büntetni ezért, holott nem is az én hibám volt.

– Büntetni? – vonta fel gunyorosan fekete szemöldökét Rhys. – Öt perce sincs, hogy teljesen el volt ragadtatva a csókjaimtól.

– Csakhogy ez a javaslata csókoknál jóval többről szól.

– Javaslatról szó sincs – szögezte le tárgyilagosan a férfi. – Ez egy ultimátum.

Helen hitetlenkedve meredt rá.

Egyetlen lehetősége maradt: hogy elutasítsa. Egy nap talán megismerkedik egy elfogadható férfival, akire a családja is jóváhagyólag tekint. Valami túlságosan is magas homlokú vidéki földbirtokossal, aki sótlan és visszafogott. Aki elvárja tőle, hogy magáévá tegye vélekedéseit és elvárásait. Akkor az élete tervszerűen zajlik majd, és minden év pontosan olyan lesz, mint az előző.

Ha azonban hozzámegy Winterborne-hoz…

Még mindig oly sok minden volt, amit egyáltalán nem értett a férfival kapcsolatban. Vajon mik a társadalmi elvárások egy olyan nőt illetőleg, akinek a férje a világ legnagyobb áruházának tulajdonosa? Miféle emberekkel ismerkedne meg, milyen tevékenységekkel telnének a napjai? És maga Mr. Winterborne, aki oly gyakran kelti azt a benyomást, mintha perben-haragban állna a világgal, és semmit sem bocsátana meg… milyen lenne a feleségeként élni? Hiszen az élete oly nagyszabásúnak tűnt… Helen könnyűszerrel el tudta képzelni, hogy teljesen el lehet benne veszni.

Hátat fordított, amikor ráeszmélt arra, hogy a férfi éberen szemmel tartja, és arckifejezése egyetlen árnyalata sem kerüli el a figyelmét. Egy sornyi könyv sorakozott előtte: katalógusok, kézikönyvek, naplófőkönyvek. Valamivel lejjebb azonban, e hasznos kötetek között megpillantott hármat, amelyek címe botanikai természetűnek tűnt. Pislantott egyet, aztán alaposabban szemügyre vette őket.

Broméliafélék

Az üvegházi növények gondozásának

részletes kézikönyve

Orchideák és fajtáik

Az ismert orchideák felsorolása

Az orchideák gondozása

Ezek az orchideákról szóló könyvek nem véletlenül kerültek a férfi irodájába.

Az orchideákkal való foglalkozás azóta kötötte le Helen érdeklődését és vált a hobbijává, amióta öt évvel ezelőtt, az anyja halálát követően rá maradt a grófné mintegy kétszáz, cserepes orchideából álló gyűjteménye. Minthogy a családból senki más nem kívánt gondoskodni a virágokról, Helen vállalta magára a felelősséget. Az orchideák igényes, komoly odafigyelést igénylő növények voltak, mindegyiknek megvolt a maga temperamentuma. A lány eleinte nem sok örömöt talált a feladatban, de idővel nagyon megszerette az orchideákat.

Ahogy azt egyszer Kathleennek is kifejtette: néha már azelőtt szeretni kell valamit, hogy az szeretetre méltóvá válna.

Tétován megérintette az aranyozott kötést, ujja hegyét végighúzta egy kézzel festett virág körvonalán. – Ezeket mikor szerezte be? – tudakolta.

Mr. Winterborne hangja közvetlenül a háta mögül csendült fel. – Miután nekem ajándékozta a cserepes orchideát. Tudnom kellett, hogyan viselhetem gondját.

Amikor a férfi néhány hete náluk vacsorázott a Ravenel House-ban, Helen valami váratlan ötlettől vezérelve neki adta az egyik orchideáját – egy ritkaságnak számító „kék vandát”, a legértékesebb és legérzékenyebb virágját. Bár Winterborne nem fogadta különösebben lelkesen az ajándékot, azért kötelességtudóan megköszönte és elvitte, majd azon nyomban visszaküldte, mihelyt felbontották az eljegyzést.

Helen meglepetten konstatálta, hogy az érzékeny növény milyen szépen fejlődött, míg a férfi viselte gondját.

– Ezek szerint saját maga gondozta – biccentett. – Ezen sokat töprengtem.

– Hát persze hogy én gondoztam! Feltett szándékom volt megfelelni az elvárásainak.

– Nem elvárás volt, hanem ajándék.

– Ha ön mondja…

Helen bosszúsan megfordult, hogy szembenézzen a férfival. – Arra számítottam, hogy a virág elpusztul, de ennek ellenére is önhöz szándékoztam menni.

Rhys ajka megrándult. – Csakhogy nem pusztult el.

A lány nem felelt. Azon volt, hogy valami módon egyensúlyt teremtsen érzései és gondolatai között, mielőtt meghozza élete legnagyobb súlyú döntését. De vajon valóban ennyire nehéz lenne? Hiszen a házasság mindig kockázattal jár.

Az ember nem tudhatja előre, milyen férj lesz a választottjából.

Most utoljára megengedte magának, hogy végiggondolja, mi lenne, ha távozna. Elképzelte, amint elhagyja ezt az irodát, beszáll a családi hintóba, és visszatér a South Adley-n álló Ravenel House-ba. Ezzel az egész ügynek ténylegesen és visszavonhatatlanul véget vetne. A jövője pedig pontosan úgy alakulna, mint minden más hasonló társadalmi pozícióban levő ifjú hölgyé. Végigcsinálná a londoni báli szezont, táncmulatságokon, vacsorákon különféle jól nevelt udvarlókkal találkozna, s ez végül házassághoz vezetne valami olyan férfival, aki sosem értené őt olyan jól, mint ahogy ő a férjét. Minden tőle telhetőt megtenne, hogy sose tekintsen vissza erre a pillanatra, és ne tűnődjön el, mi lett volna, mi válhatott volna belőle, ha igent mond.

Felidézte a beszélgetést, amit Mrs. Abbott-tal folytatott reggel, mielőtt elindult volna ide. A házvezetőnő takaros, dundi, ezüstösen ősz hajú teremtés volt, aki már négy évtizede állt a Ravenel család szolgálatában, s határozott tiltakozásának adott hangot, amikor értesült arról, hogy Helen fényes nappal, kísérő nélkül kíván kimenni a városba. – Az úr mindannyiunknak felmond! – kiáltott fel.

– Majd azt mondom Lord Trenearnek, hogy senki sem tudott arról, hogy kiosontam – próbálta megnyugtatni Helen. – Meg hogy a kocsist választás elé állítottam: vagy elvisz a Winterborne-áruházhoz, vagy gyalog megyek.

– De milady, nincs a világon semmi, ami megérné, hogy ekkora kockázatot vállaljon!

Amikor azonban Helen beavatta, hogy azért szándékozik elmenni Rhys Winterborne-hoz, mert a látogatástól az eljegyzésük megújítását reméli, a házvezetőnő mintha fontolóra vette volna a dolgot.

– Tulajdonképpen megértem – ismerte be Mrs. Abbott. – Egy ilyen férfi…

A lány ráemelte kíváncsi pillantását, s feltűnt neki, hogy az idősebb nő arca álmodozón ellágyult. – Ezek szerint nagyra tartja Mr. Winterborne-t?

– Igen, milady. Ó, tudom én, hogy az előkelő társaságban uborkafára felkapaszkodott újgazdagnak nevezik. De az igazi Londonban, ahol több százezren dolgozunk minden áldott nap, és próbálunk valahogy boldogulni, Mr. Winterborne valódi legendának számít. Mert ő megtette azt, amiről a legtöbben álmodni sem mernek. Hiszen úgy kezdte, hogy egy szatócsüzletben dolgozott, most pedig ismeri a nevét mindenki, a királynőtől a közönséges koldusig. Az ilyesmi reményt önt az emberbe, hogy talán neki is sikerülhet előrébb jutnia az életben. – Majd halvány mosollyal hozzátette: – És tagadhatatlanul jóvágású, jó felépítésű fickó, habár sötét a bőre, akár holmi cigány legényé. Nincs nő, akit ne hozna kísértésbe, legyen bár arisztokrata vagy alantas sorból való.

Helen sem tagadhatta volna, hogy Mr. Winterborne fizikai vonzereje előkelő helyet foglal el az elvárásai listáján. Egy ereje teljében levő férfi, akiből csak úgy árad valami figyelemre méltó energia… valami állati életerő, amit a lány egyszerre talált félelmetesnek és ellenállhatatlannak.

Volt azonban benne más is… valami minden egyébnél vonzóbb vonás. A férfi ritkán viselkedett gyengéden, és a lány épp az egyik ilyen alkalommal figyelt fel a dologra: hirtelen olyan érzése támadt, bármelyik pillanatban felnyílhat a szívében a bánat mélyre süllyesztett, erősen elzárt rejtekhelye. Winterborne volt az egyetlen személy, aki ennek a titkos helynek a közelébe jutott… aki egy nap talán porrá zúzhatja a magány börtönét, amely őt magába zárta.

Ha hozzámenne Mr. Winterborne-hoz, talán megbánná. Ám korántsem bánná meg annyira, mint azt, ha esélyt sem adna a dolognak.

A fejében csodával határos módon hirtelen minden a helyére került. Tisztán kirajzolódott előtte az út, amin el fog indulni, s ettől váratlan nyugalom szállta meg.

Nagy levegőt vett, és felnézett a férfira. – Rendben – jelentette ki. – Elfogadom az ultimátumát.

4. fejezet

Rhys másodperceken át szólni sem volt képes. Vagy Helen nincs tisztában azzal, hogy mit beszél, vagy ő nem hallotta jól a lányt.

– Itt és most… – próbálta tisztázni a helyzetet. – Ön beleegyezik, hogy… – Igyekezett elfogadható kifejezést találni. – Hogy az enyém lesz… hogy magamévá teszem, ahogy férj a feleségét.

– Igen – felelte higgadtan Helen, amivel sikerült újra megdöbbentenie a férfit. A lány arca igen sápadttá vált, csak a járomcsontjára rajzolt vörösen izzó foltot a vér. Ám cseppet sem tűnt bizonytalannak. Komolyan gondolta.

Muszáj, hogy legyen valami nehézség… valami buktató, amit csak később fedez fel, villant át Rhys agyán, de elképzelni sem tudta, mi lehet az. Helen igent mondott. Perceken belül ott lehet az ágyában. Meztelenül. A puszta gondolattól megbillent a belső egyensúlya, s mintha a szíve és a tüdeje hirtelen nem fért volna el a mellkasában.

Felmerült benne, hogy szokásos, energikus üzekedése ebben a helyzetben nem fog beválni. A lány túl sebezhető, túl ártatlan.

Ezúttal szeretkezni kell, nem döngetni.

Ő viszont semmit sem tudott a szerelmeskedésről.

A jó rohadt életbe!

Azon ritka alkalmakkor, amikor valami felsőbb osztálybeli hölgy kegyeit élvezte, a nő általában azt kívánta, hogy durván tegye a magáévá, mintha holmi vadállat lenne, aki képtelen a gyengédségre. Rhys igazán nem bánta, hogy még csak úgy sem kellett tennie, mintha színlelne. Ő aztán nem volt egy Byron, a csábítás verselő szakértője. Ő egy walesi fickó volt, akiből valósággal áradt az életerő. Ami pedig a technikát és romantikát illeti… nyilvánvaló, hogy ezt inkább meg kell hagyni a franciáknak.

Csakhogy Helen szűz volt. Itt vér lesz. Fájdalom. Valószínűleg könnyek is. Mi van, ha képtelen lesz eléggé gyengéden bánni vele? Mi lesz, ha a lány túl feszült idegállapotba kerül? Mi lesz, ha…

– Két feltételem van – szólalt meg Helen. – Az első az, hogy még vacsora előtt haza kell érnem. A második pedig… – Ezen a ponton céklavörösre vált az arca. – Be szeretném cserélni ezt a gyűrűt egy másikra.

A férfi pillantása lesiklott a lány bal kezére. Azon az estén, amikor feleségül kérte, egy tökéletes, fürjtojás nagyságú, rózsa metszésű gyémántot adott neki. A felbecsülhetetlen értékű drágakőre a dél-afrikai Kimberley bányáiban akadtak rá, egy híres, párizsi ékkőcsiszoló adta meg végső formáját, és áruháza ékszerészmestere, Paul Sauveterre helyezte bele platinából készült finom mívű foglalatába.

Rhys értetlen arckifejezését látva Helen szégyenlősen magyarázkodni kezdett: – Nem tetszik…

– De amikor odaadtam, azt mondta, hogy tetszik.

– Ha egészen pontosak akarunk lenni, akkor ilyesmit biztosan nem mondtam. Inkább arról van szó, hogy nem árultam el, hogy nem tetszik nekem. Eldöntöttem, hogy mostantól fogva egyértelműen fogalmazok, ha önnel beszélek, hogy elkerüljük a jövőbeli félreértéseket.

Rhyst elkeserítette, hogy kiderült: Helennek sosem nyerte el a tetszését a gyűrű, amit neki választott. Azt azonban felfogta, hogy a lány éppen megpróbál őszintén viselkedni vele, még akkor is, ha ez számára gyötrelmes erőfeszítéssel jár.

Helen véleményére a múltban cseppet sem volt kíváncsi a családja, vagy éppenséggel lábbal tiporta. És talán ő maga is ezt tette, tűnődött el a férfi. Hiszen megérdeklődhette volna tőle, hogy milyen ékköveket, milyen foglalatokat tart szépnek ahelyett, hogy ő dönti el, milyet is viseljen.

A lány keze után nyúlt, hogy alaposabban szemügyre vegye a csillogó gyűrűt. – Akkora briliánst veszek önnek, mint egy karácsonyi kalács.

– Édes istenem, dehogy! – sietett tiltakozni Helen, újra csak meghökkentve a férfit. – Épp az ellenkezőjét szeretném. Nézze csak, ez a drágakő hatalmas, a gyűrű ide-oda csúszkál az ujjamon, ami megnehezíti a zongorázást vagy levélírást. Jóval kisebb követ szeretnék. – Egy pillanatra elhallgatott. – És nem gyémántot…

– Miért nem gyémántot?

– Tulajdonképpen nem nagyon tetszik. Vagyis… az egészen kicsikkel semmi bajom, amik esőcseppekre vagy apró csillagokra emlékeztetnek. De a nagy kövek olyan hidegek, olyan kemények.

– No igen, hiszen gyémántok – húzta el gunyorosan a száját Rhys. – Azonnal felhozatok egy tálcára való gyűrűt.

A lány arcát sugárzó mosoly derítette fel. – Köszönöm.

– Mi egyebet szeretne? – érdeklődte meg a férfi. – Négylovas hintót? Nyakéket? Szőrmét?

Helen megrázta a fejét.

– De csak van valami. – Winterborne fényűző ajándékokkal szerette volna elárasztani, hogy megértesse vele, mi mindent meg nem tenne a kedvéért.

– Semmi sem jut eszembe.

– Egy zongorát esetleg? – Amikor érezte, hogy Helen ujjai önkéntelenül is megfeszülnek, a férfi így folytatta: – Egy kettős kiváltású ismétlő mechanikájú Brinsmead hangversenyzongorát, Chippendale tervezte mahagóniburkolattal.

A lányból izgatott kis nevetés tört ki. – Micsoda apró részletekre is képes odafigyelni! Igen. Szeretnék egy zongorát. Miután összeházasodtunk, akkor játszom önnek, amikor csak akarja.

Az ötlet megragadta Winterborne-t. Esténként majd megpihen, és nézi a zongoránál ülő Helent. Utána pedig a hálószobájába viszi, lassan levetkőzteti, és végigcsókolja minden porcikáját. Képtelen volt elhinni, hogy ez a holdfényből és zenéből szőtt lány valóban az övé lesz. Rátört a pánik, és kis híján elhatalmasodott rajta. Muszáj volt tennie arról, hogy a lányt ne ragadhassák el tőle.

Óvatosan levonta Helen ujjáról a gyémántgyűrűt, majd hüvelykujjával megdörzsölte az enyhe bevágódást, amit az aranykarika hagyott. Jó volt megérinteni, annyira lágy volt, annyira finom. Olyan érzések viharzottak át testén, hogy inkább elengedte a lány kezét, mielőtt ott teperi le az irodában. Muszáj volt gondolkodnia. Muszáj volt mindent elintéznie.

– Hol vár önre a kocsis? – tudakolta meg.

– Az áruház mögött, az istállósoron.

– Egy közönséges bérkocsiban jött?

– Nem, a családi hintóval – hangzott az ártatlan válasz.

Nos, ennyit a diszkrécióról, futott át a gondolat bűntudatosan Rhys agyán, aztán az íróasztal felé intett. – Írjon neki pár sort, és leküldetem az üzenetét.

Helen megengedte, hogy kihúzza előtte a széket. – Mit kérjek, hánykor jöjjön vissza értem?

– Mondja azt, hogy ma már nem lesz rá szüksége. Majd én gondoskodom arról, hogy biztonságban hazajusson.

– Írhatnék a húgaimnak is, csak hogy ne aggódjanak miattam?

– Persze. Tudják, hogy hol van?

– Igen, és kifejezetten örülnek neki. Mindketten kedvelik önt.

– Vagy legalábbis az áruházamat – pontosított a férfi.

Helen elfojtotta kikívánkozó nevetését, majd maga elé húzott egy levélpapírt az ezüsttálcáról.

Winterborne egy alkalommal meginvitálta a Ravenel családot az áruházába záróra után. Mivel a hölgyek az elhunyt grófot még mindig gyászolták, nyilvános tevékenységeik erősen korlátozottak voltak. Cassandra és Pandora, az ikrek azonban mindössze két óra leforgása alatt is figyelemre méltó teljesítményt hajtottak végre. Szinte magukon kívül voltak az izgalomtól, amikor megszemlélték a legújabb, legdivatosabb holmikat, a ruházati kiegészítőkkel, kozmetikumokkal és csecsebecsékkel megrakott vitrineket és pultokat.

Rhys hirtelen felfigyelt arra, hogy Helen tanácstalanul mered az íróasztalon heverő tollra.

– A toll tokjába beleépítve van egy kis tintatartó – magyarázta a férfi, megkerülve az asztalt, hogy odaléphessen hozzá. – Írás közben egyszerűen csak kissé oda kell szorítania a tollhegyet a papírhoz.

A lány bizonytalanul a kezébe vette a tollat, húzott vele egy vonalkát, majd meglepetten bámulta a papíron tisztán kirajzolódó jelet.

– Még sosem látott ilyet? – tudakolta Winterborne.

Helen a fejét rázta. – Lord Trenear a hagyományos tollat és tintatartót részesíti előnyben. Szerinte ez a fajta gyakran pacát ejt.

– Így is van – bólintott a férfi. – Csakhogy ez egy újabb modell, amiben egy apró tű szabályozza a tinta kifolyását.

Nézte, ahogy a lány a tollat próbálgatja, s gondosan formált betűkkel leírja a nevét. Amikor végzett, egy másodpercig tanulmányozta az írást, majd áthúzta a vezetéknevet. Aztán újra írni kezdett, Rhys fölé hajolt, és kezével kétoldalt megtámaszkodott az asztalon. Mindketten a papírlapra meredtek.

Lady Helen Ravenel Winterborne.

– Milyen szép név – suttogta a lány.

– Nem olyan előkelő, mint a Ravenel.

Helen kissé megfordult a székben, hogy felnézhessen rá. – Megtiszteltetés lesz számomra ezt a nevet viselni.

Rhys már hozzászokott ahhoz, hogy állandóan hízelegnek neki olyan emberek, akik valami szívességet akarnak tőle. Általában gond nélkül kiigazodott a szándékaik között, mintha bizony a gondolataik ott lebegtek volna betűkkel kiírva a fejük felett, a levegőben. Helen tekintete azonban tiszta volt és őszinte, mintha komolyan gondolná iménti szavait. Semmit sem tudott a világról, ahogy arról sem, miféle férfihoz kellene hozzámennie. Csak akkor döbben majd rá a tévedésére, amikor már túl késő lesz ahhoz, hogy helyrehozzák. Ha lenne bennem egy szemernyi tisztesség, most azonnal elküldeném, villant át Rhys agyán.

Aztán pillantása a papírra írt névre tévedt… Lady Helen Winterborne… és ezzel a lány sorsa megpecsételődött.

– Nagy esküvőt csapunk – közölte fennhangon. – Hogy egész London tudomást szerezzen rólunk.

Helennek ugyan mintha különösebben nem nyerte volna el a tetszését az ötlet, ám nem tiltakozott.

A férfi továbbra is a nevet bámulva, egyetlen ujja hegyével szórakozottan végigcirógatta a lány arcát. – Gondoljon csak a gyerekeinkre, cariad. Erős walesi vonások a Ravenel-vérvonallal. Meg fogják hódítani a világot.

– Nekem inkább az a benyomásom, hogy ezt megteszi ön, mielőtt nekik alkalmuk nyílna rá – válaszolt Helen, és újabb papírlapot húzott maga elé.

Miután megírta és lezárta a két levelet, Rhys az iroda ajtajához lépett, és kiszólt Mrs. Fernsbynek.

A titkárnő feltűnő gyorsasággal reagált a hívásra. Bár a modora ugyanolyan hivatalos volt, mint mindig, zöldesbarna szeme a kerek szemüveglencse mögött valósággal ragyogott a kíváncsiságtól. Tekintete az iroda belseje felé tévedt, ám Rhys vállától nem láthatott be.

– Igen, Mr. Winterborne?

A férfi átnyújtotta neki a leveleket. – Ezeket vitesse le az istállósorra a Ravenel-hintó kocsisához. Kizárólag az ő kezébe kerülhet.

A név hallatán a titkárnő pislantott kettőt. – Ezek szerint valóban Lady Helen az.

Winterborne szeme összeszűkült. – Egy szót se senkinek.

– Természetesen, uram. Lesz egyéb is?

– Ezt vigye el Mr. Sauveterre-nek. – Ezzel a nő kinyújtott tenyerébe pottyantotta a gyémántgyűrűt. – Szóljon neki, hogy hozzon fel egy tálcára való gyűrűt ebben a méretben. Olyanokat, amelyek megfelelnek eljegyzési gyűrűnek is. Fél órán belül idevárom.

Mrs. Fernsby lélegzete is elállt a kezében tartott drága, csillogó ékszertől. – Ha nem ér rá azonnal, hívjam valamelyik másik ékszerészt, hogy…

– Sauveterre jöjjön – ismételte el a férfi. – Az irodámba, fél órán belül.

A titkárnő szórakozott biccentéssel nyugtázta az utasítást. Éles eszével megpróbálta fürgén összerakni, hogy pontosan mi is folyhat ott.

– És a nap hátralevő részében nem leszek elérhető – folytatta Rhys.

A nő merőn bámult rá. Ilyesmit még sosem hallott tőle. – Egész napra? És milyen magyarázatot adjak?

Winterborne türelmetlenül vállat vont. – Találjon ki valamit. Tudassa az otthoni személyzetemmel, hogy csendes délutánt tervezek tölteni a lakásomban egy vendég társaságában. Senkit sem akarok látni, kivéve, ha csengetek valamelyikükért. – Elhallgatott, és átható tekintetét a titkárnőre szegezte. – Tegye egyértelművé, hogy amennyiben akár csak egy hangot is visszahallok erről, úgy egyetlen kérdés nélkül kirúgom az egész társaságot.

– Ebben az esetben én magam bocsátom el őket – biztosította a nő. Minthogy Mrs. Fernsby személyesen beszélt minden háztartási alkalmazottnak jelentkező személlyel, igen büszke volt arra, hogy remek embereket vett fel. – A diszkréciójukhoz nem fér kétség. – Ujjait rázárta a tenyerében tartott gyűrűre, majd elgondolkodva mérte végig Winterborne-t. – Javasolhatnék esetleg egy csésze teát? Lady Helen eléggé törékenynek tűnik. Talán ráférne némi frissítő, míg az ékszerészre vár.

Rhys összevonta a szemöldökét. – Erre gondolnom kellett volna.

Mrs. Fernsby arcán egyetlen pillanatra önelégült mosoly suhant át. – Dehogyis, Mr. Winterborne. Pontosan ezért tart engem.

A férfi utánabámult, s magában megállapította, hogy igazán el lehet nézni a titkárnőjének egy csipetnyi önteltséget, hiszen nála jobb személyi titkár valószínűleg egész Londonban nem akad, s munkáját messze hatékonyabban végzi minden férfinél, aki hasonló munkakörben dolgozik.

Annak idején nem egy személy tette szóvá, hogy egy Rhys pozíciójában lévő üzletembernek sokkal megfelelőbb lenne férfit alkalmazni személyi titkárként, ő azonban ilyen ügyekben mindig is megbízott az ösztöneiben. Képes volt felfedezni másokban azokat a vonásokat, amelyek őt is segítették a hosszú, fárasztó úton, míg bolti kifutófiúból iparmágnássá vált: a becsvágyat, az elszántságot és az energiát. Szemernyit sem érdekelte az alkalmazottak származása, hite, kulturális háttere vagy neme. Egyedül a rátermettségük számított.

Mrs. Fernsby hamarosan egy tálcával tért vissza, amin teát küldtek fel az áruházi étteremből. Míg letette a kerek asztalkára, a titkárnő igyekezett úgy tenni, mintha ott sem lenne, Helen azonban kedvesen megszólította.

– Köszönöm, Mrs. Fernsby.

A nő meglepetten, de örömmel pillantott rá. – Nagyon szívesen, hölgyem. Van bármi más, amire szüksége lenne?

– Nem, ez így remek – mosolygott rá a lány. – Köszönöm.

A titkárnő továbbra is az irodában maradt, és ragaszkodott ahhoz, hogy úgy szolgálja ki Helent, mintha maga a királynő lenne. Egy fehér szalaggal díszített kosárkából ezüstcsipesszel falatnyi szendvicseket és süteményeket vett ki, és egy tányérra helyezte őket.

– Fernsby, elég a legyeskedésből – szólt rá Rhys. – Várja a munka.

– Természetesen, Mr. Winterborne. – A nő diszkrét, ám megsemmisítő pillantást vetett rá, és letette az ezüstcsipeszt.

A férfi kikísérte a titkárnőt, majd a küszöbön túl megálltak. Szándékosan lehalkították a hangjukat, nehogy valaki meghallja őket.

– Hű, de odavan a hölgyért – jegyezte meg csúfondárosan Rhys.

Mrs. Fernsby arcán azonban humornak nyomát sem lehetett látni. – Oda lesz a jó hírneve, ha az ön társaságában tölt néhány órát. Adja a szavát, uram, hogy szándékában áll a hölgy jó hírét helyreállítani.

Bár a férfi ebből semmit sem mutatott, magában teljesen elképedt, hogy a titkárnője ilyen követeléssel áll elő. Mrs. Fernsby, minden alkalmazottja közül a leglojálisabb személy, eddigi kicsapongásairól semmiféle módon nem vett tudomást. – Jártak már nők a házamban, maga azonban sosem szólt egy szót sem – jegyezte meg hűvösen. – Mitől ez a hirtelen támadt lelkiismeret?

– Ő valódi hölgy. És ártatlan. Nem kívánok részt vállalni a tönkretételében.

Rhys figyelmeztető pillantást vetett a nőre. – Azt kértem, hozzanak fel ide eljegyzési gyűrűket – vetette oda kurtán. – Lady Helen jó hírét pedig csak akkor állíthatom helyre, ha előtte tönkreteszem. Most menjen, és foglalkozzon a dolgával.

Mrs. Fernsby úgy húzta ki magát, mint valami harcias tyúkocska, és továbbra is nyilvánvaló gyanakvással meredt rá. – Igen, uram.

Rhys becsukta az ajtót, és visszatért Helenhez, aki épp teát töltött. A szék szélén ült, a háta olyan egyenes volt, mint a vonalzó.

– Ön is iszik? – tudakolta.

A férfi csak a fejét rázta, és továbbra is árgus szemmel figyelte. Mrs. Fernsbynek igaza volt: Helen valóban törékenynek tűnt, még annál is törékenyebbnek, mint amilyenre emlékezett. Elefántcsontszínű csuklója roppant vékony volt, azt a benyomást keltette, mintha a teáskanna súlyát is alig bírná el. Talán valóban nem akarta, hogy úgy bánjanak vele, mint holmi melegházi virággal, ám pont olyan légiesnek és sebezhetőnek tűnt.

Istenem, hogyan viseli majd az elvárásaimat, villant át a férfi agyán.

Aztán a lány higgadt pillantással felnézett, egyenesen Rhys szemébe, és máris kevésbé tűnt sérülékenynek. Bármit érzett is iránta Helen, az egészen biztosan nem félelem volt. Hiszen eljött hozzá, felkereste, s ezzel akaraterőről és váratlan merészségről tett tanúbizonyságot.

Winterborne tisztában volt azzal, miféle illetlen ultimátumot intézett a lányhoz… hogy ezzel ellentmond mindennek, amire valaha is vágyott… ám ez átkozottul hidegen hagyta. Csak így lehet biztos benne. Különben Helen talán kihátrálna az eljegyzésből. Gondolni sem akart arra, miféle alakká változna, ha újra elveszítené a lányt.

Helen egy darabka cukrot dobott a teájába és elkeverte. – Mióta áll Mrs. Fernsby alkalmazásban önnél?

– Öt éve, amióta megözvegyült. A férje sorvadásos betegségben halt meg.

A lány érzékeny arca szomorúságot és aggodalmat tükrözött. – Szegény asszony! És hogyan került az ön alkalmazásába?

Bár Rhys általában nem volt hajlandó az alkalmazottai magánéletéről beszélni, Helen érdeklődése arra bátorította, hogy folytassa. – Segített a férjének a harisnya- és kesztyűboltjuk vezetésében, ezért nagyon jól eligazodott a kiskereskedelmi ügyek terén. A férje halála után jelentkezett a Winterborne-áruház egyik álláshirdetésére. A hirdetési osztály vezetőjének kerestek titkárnőt, de az osztályvezető még csak meghallgatni sem volt hajlandó, annyira biztosra vette, hogy ilyen felelős munkakört kizárólag férfi képes betölteni.