Vida Gábor

Egy dadogás története

– részlet –

alapdarab

© Vida Gábor, 2017

Életkép

DE-vel nem kezdünk mondatot, nyilatkoztatta ki apám, én pedig azonnal rávágtam, hogy: de. Visszatérő jelenet ez, amikor beleolvas éppen az egyik általam jegyzett szövegbe, unottan leteszi, mert eszébe jutott, hogy valamikor az ötvenes években Ficzay Dénes, híres magyartanár és nyelvőr, Aradon, a gimnáziumban ezt neki más örök érvényű nyelvhasználati és nyelvművelő szabályokkal együtt megtanította. Kötőszóval nem kezdünk mondatot, ez volna az általános szabály, nem tudom, honnan eredeztették a tudói, ki kezdte és miért. Talán a töltelékszavak használata ellen próbáltak hadakozni, azután már senki nem kérdezett vissza, hogy: miért ne volna szabad bármely szóval mondatot kezdeni? A Toldiban is több de-vel kezdődő mondatot találtam, annyi mindenre van Aranynál példa, amit a nyelvművelők és anyanyelvápolók helyteleníthetnek. A költő is téved olykor, mondhatni. Azt nem mondom apámnak, hogy éppen de-vel kezdett mondatot, annyira nem vagyunk jóban, hogy a mondatait, kijelentéseit elemezzem. A Toldit némi vállvonogatással, hümmögéssel el is hiszi, megengedi, csak hát. Nem mondja, hogy Arany Jánossal szemben Ficzaynak van igaza, csak éppen eszébe jutott, és az egyik nyomtatásban megjelent szövegem kapcsán. Engem Ficzay nem tanított, bár harminc évvel később ugyanabba az iskolába jártam. Amikor az apám által kipécézett mondatot írtam, prózai művek elismert szerzője voltam, erdélyi magyar író, afféle szökött magyartanár, bár én fogalmazást író gyermekekkel iskolában nem foglalkoztam.

Egész biztos, hogy apám nem olvasta végig azt a novellát, valójában egyetlen könyvemet sem, nem is tudom, miként jutott el az inkriminált mondatig, amellyel magamat lelepleztem, hogy még ennyit sem tudok, hiába várom hát a világsikert. Nyelvészeti meg filozófiai tételekről vele nem érdemes vitatkozni, mert úgysem a véleményét mondja, hanem egy tekintélyre hivatkozik, fel sem merül, hogy ebben én volnék valamiféle szakember. Közben tudom, valószínűleg megint azt akarta közölni velem, hogy azon az irodalmi rendezvényen, amelyből két hosszú percet is bejátszott a tévé, viselhettem volna nyakkendőt, és ez körülbelül azt jelentette, hogy levághatnám végre a szakállamat, ha már a tévében mutogatnak. Ezt akkor így nem mondta, de korábban már sokszor, neki az arcom ápoltsága és a ruhám kinézete egyenes összefüggésben van az intellektuális értékemmel vagy a sikerrel.

Anyámnak gyerekkoromban a körmömmel és a kezem tisztaságával van baja, állandóan kezet kell mosni, okkal vagy ok nélkül, előtte meg utána, szinte mindegy, minek, néha csak úgy, mert azt gondolja, eljött a kézmosás ideje. Hacsak teheti, olyan rövidre metszi a körmömet, hogy a ceruzát is alig tudom fogni, nem baj, visszanő, mondja, és a fülemet is állandóan ki kell pálcikázni, gyufára, majd hajcsatra tekert vattával, néha viszket, máskor fáj, egyszer majdnem kiszúrjuk a dobhártyámat, mert nem tudok nyugton ülni. Apámnak később a hajam és a szakállam okoz problémát, mintha megállt volna az idő, és amíg emberi kinézetet ölteni nem vagyok hajlandó, miről is beszélhetnénk? Nem tudom megértetni vele, hogy ez akkor kérdés, amikor ő volt fiatal. A Beatles és a Rolling Stones neki dalolt, a Hair is neki készült anno, dehát ő ezt vagy akkor sem tudta, vagy már nem emlékszik, más az ízlése, ha egészen pontos akarok lenni. Gyermekkorom futballistái hordanak hosszú hajat, olyan, mint egy lány, mondja apám Mario Kempesre vagy Guillaume Rocheteau-ra, kapunk is gólt tőlük, de ez régen volt, 1978-ban, szakálla még akkor focistának nincs, talán Paul Breitnernek pár évvel később, és látunk olykor a tévében hosszú hajú meg szakállas rockzenészeket, azok valamiféle majmok szerinte. De mivel én egyszer megfogadtam, hogy ha Ceauşescu diktatúrája megbukik, szakállt növesztek, nem vághatom le, egy nő miatt sem tenném, nemhogy az apám kedvéért, kétezervalahányban. Hiába magyarázom ezt neki, élete javát a diktatúrában élte, mégsem vágyott szakállra, nőkről pedig soha nem beszéltünk, ahogy annyi minden másról sem.

Azt pontosan tudom, hogy amikor középiskolás koromban egy rendőr az aradi pályaudvaron egy szombat délben elküld borotválkozni, mert borostás vagyok, és megteheti, apám nem állt volna ki mellettem, akkor sem, ha történetesen ott van a jelenetben. Nem szállt volna szembe a rendőrrel, nem mondta volna, hogy személyiségi jogok, magánügy, alkotmány, ilyenekre abban az időben Romániában nem szokás hivatkozni, ezt nem is várhattam el tőle, nincsenek heroikus gesztusai, legalábbis irányomban. Nem mondta volna, hogy milicista elvtárs, ez az én fiam, majd én elviszem borbélyhoz, vagy saját kezűleg beretválom meg. Jelentheti ez azt is, hogy az elmaradt nevelést pótolja, végül is erről van szó, a gyermek neveletlen, az arcára van írva. Rendetlen arcú kamasz miatt nem vonjuk magunkra a hatóság figyelmét, különben is, ebben az esetben a hatóságnak van igaza, szabályos frizurát mindenekfölött. Nem kell ebből arra gondolni, hogy apámat gyávának tartom akkor, meg nem is az, bár fiatalkorában rendesen megtanították félni. Persze utólag mondhatott volna annyit, hogy: a kurva életbe, vagy: az Isten bassza meg! Református teológus volt fiatalkorában, tudhatta volna, mit mond, volt oka gyűlölni a rendszert, bár sosem volt pap, talán nem is hitt Istenben. De azt tudhatta, hogy a rendőr éppen visszaél a hatalmával, nekem legalább szólhatott volna bizalmasan, hogy ő ezt tudja, akkor is, ha maradjon köztünk. De nem, miattam és értem utólag sem. Én sem meséltem el akkor, hogy a rendőr miatt késtem le a vonatot, és még többször, én is csak utólag mondtam el, miért van szakállam – utólag is. Nem volt értelme beszélni erről, végül is én provokáltam a román állam és a rendezett arcú emberek őrét 1984-ben.

Legtöbbször így kommunikáltunk. Azt nem mondhatom, hogy beszélgettünk, ő soha senkivel nem beszélgetett, vagy nem a jelenlétemben, ha mégis. Én sem vagyok beszélgető ember, inkább csak mondom a magamét, amióta megtanultam folyamatosan beszélni. Ez sem volt egyszerű. Nem tudom, a novellám többi mondatáról mit gondolt, azt sem tudom, elvártam‑e, hogy saját véleménye legyen, irodalmi vagy apai. Jó lett volna, persze, talán. De az is lehet, örültem annak, hogy nincs, legalábbis elfogadtam, mert apámnak látszólag semmiről nem volt saját véleménye, csak többé-kevésbé pontos hivatkozásai, meg lehet ezt szokni. Ha mégis véleménye volt, azt nem mondta, utólag néha emlékeztetett, hogy tudta ő már ezt akkor, de hogy mikor és mit, azt se mondta, lesújtó volt az ítélete, rendszerint…

A szakállamról mindig is azt gondolta, mint a pályaudvari rendőr, akit azóta nyugdíjaztak, de az apám véleményét nem lehet már nyugdíjazni vagy visszavonni. Egy színpadon ülök Markó Béla mellett, apám a tévében Románia miniszterelnök-helyettesének a nyakkendőjét látja, hogy milyen helyes az. Ennyit lát belőlem, ennyit mond nekem, hogy látta. Lehettem negyvenéves akkor, ha nem több. A Markó verseit nem olvasta, talán a beszédeit hallotta, szintén a tévében, a szakállát sem látja, csak a nyakkendőjét, meg hogy tulajdonképpen ő a Fejedelem, ha már itt élünk, ha miattam ide kellett költöznie, Marosvásárhely mellé, Erdélybe, mert saját erőmből nem voltam képes lakást venni és biztos egzisztenciát alapítani. Pedig mi más a férfi dolga, mint hogy birtokot szerezzen, ha nincs neki, és nagyobbítsa, ha már van, tartsa el a családját. Valójában csak anyám akarta mindenáron az Erdélybe költözésüket, amikor már senki rokon nem maradt Kisjenőben, ahol addig éltek, meg az is kiderült közben, hogy soha nem fogok oda visszamenni, valamiben mégiscsak megkapaszkodtam itt, ahol vagyok. Anyám pedig eldöntötte, hogy annyi év után, lehet ez vagy harminc, az egyetlen fiát vissza akarja kapni mindenáron, ha költözni kell, ha újat alapítani, akkor is. Bonyolítja némileg a helyzetet, hogy apám súlyosan magyar, nem is érti, hogy lehet valaki más, egyáltalán mi az. A románokat, a németeket, a cigányokat úgy-ahogy érti, az erdélyieket nem, a székelyekre meg csak legyint, neki az történelem vagy félreértés. A nehezen meghatározható valamikkel van apámnak baja, ő azt szeretné, legyen egy szabályrendszer, és azt tartsuk be, éljünk aszerint mindannyian.

Egész életében Romániában élt, sosem érezte vagy tartotta magát erdélyinek, bár volt kolozsvári egyetemista, és nem érti, miért mondják őt a nyolcvanas évektől Gyulán erdélyinek a magyarok, pedig ő ágyai vagy kisjenői – aradi, a gyengébbek kedvéért. Ugyanazt a nyelvjárást beszéli, mint a határ túloldalán a magyarok, bár a kiejtésén csiszolt az iskola meg az egyetem, románul is úgy beszél, azzal az akcentussal, mint a gyulai románok, azt tanulta gyerekkorában, akkor még az volt a környéken a román nyelv uralkodó tájszólása. Vagyis a helyzetet érti, tudja, miért van ez, miből állt elő, de mélyen sértőnek érzi, annyira megalázónak, hogy nem is érdemes beszélni róla. Erdély pedig egy kiábrándító világ a számára, mint a legtöbb magyar turistának, miután lekopik a napszemüvegről a csillagösvény pora, és látni engedi magát a valóság. Anyám természetesen erdélyi meg székely.

Amikor a világ alakulásáról véleményt akar nyilvánítani, apám rendszerint felolvas pár mondatot az éppen kéznél levő napilapból. Ideges, ha nem találja azt, amit gondol, felháborító ez a rendetlenség. Anyám mindig mindent elpakol, apám soha semmit, és ha valamit keres, anyámnak szól: hova tetted el már megint? Ha a szőlő műveléséről vagy a borok érleléséről, tárolásáról akar beszélni, akkor egy tíz vagy húsz évvel korábbi Kertészet és Szőlészet is megteszi, a nyolcvanas évek végén az volt a kevés magyarországi folyóiratok egyike, amit a román hatóságok engedtek megrendelni, végül már azt sem, de a zsinórral összekötött évfolyamok egy egész rökamiéládát megtöltenek, és pár köteg mindig kéznél van. Hosszan keresi a megfelelő cikket, szőlőfajták, oltványok, eszközök, vegyszerek, a bornak lelke van, hogy az embernek is, az kétséges, viszont az alkohol maga az ördög, mondja anyám. Apám szenvedélyes borász, egyszer-kétszer sikerült is nagyon finom fehérbort előállítania, egyszer pedig kiváló ecetet. A többit is megittuk, de azokra már nem emlékszik senki. A kisjenői kertünkben minden megterem, ami a konyhára kell, sárgarépa, vöröshagyma, zeller, petrezselyem és a zöldje, paradicsom és paprika, van málna, ribizli, alma és barack, nemes szilva, kajszi, josta, még egy székely fenyő is felnő az alföldi égbe, de szőlő termesztésére alig alkalmas a környék, és a kertünk fekete földje egyáltalán nem. Apámat ez nem érdekli, a talajról meg az éghajlatról ő nem tehet, különben is anyám intézte a házhelyet annak idején, házat is ő akart építeni, ahogy annyi mindent, bár világéletében városon szeretett volna élni, fenn a sokadik emeleten, hogy ne kelljen annyit dolgozni, ahogy mondja, mert városon az ember hazamegy a munkából, és bekapcsolja a tévét. Apám olvasni szeret, nem kertészkedni, borászkodni vagy gazdálkodni, keveset iszik, és nem rendszeresen, annyit semmiképpen, hogy az álmait elhihetné, vagy hihetetlent álmodna, ebben is különbözünk. Pontosan ki tudja számolni, mennyibe kerül egy pohár bor, és hát olcsóbb, mint ha boltban vennénk, hosszú időn át alig is lehet Romániában iható bort vásárolni, igényesek vagyunk, mellesleg, ő a fehérbort szereti, én a vöröset, nyilván. A saját borunkkal pénzt takarítunk meg, így szól az elmélete, amit egyszer előad. Már nem emlékszem, hogy dicsekedni akart, vagy mentegette a lőrét, ami a lehető legjobbra sikerült, de. Ha sem szőlőt nem termesztünk, sem bort nem iszunk, akkor is ugyanannyi pénzt takarítunk meg, vagy többet, mondom én, mert éppen kötekedni van kedvem. Anyám szerint a borért kár minden kapavágás, ebben fundamentalista, ahonnan ő származik, a Székelyföldnek abban a szegletében a szőlőt csak az irodalomból ismerik, bár ez rosszmájú túlzás, viszont antialkoholista, engem állandóan az italtól félt, mint utólag kiderül, nem alaptalanul, de túl korán kezdi a féltést, sokáig nem is értem, hogy miről szól ez a retorika.

Abból a kérdésből, hogy ha saját kezünkkel végzünk el valamilyen munkát a ház körül, nyerünk‑e, vagy csak nem veszítünk, éveken át tartó, mindig felparázsló, ingerült szóváltás kerekedik. Hiába mondom, hogy ha a nyereség számít, akkor a szomszédnak öntsük a járdát, és fizettessük vele ki, vagy adjuk el a bort, például, bár ezt csak anyám szeretné, de legalábbis ne számszerűsítsük a többletet. Apám szerint marxista vagyok, az ő szájából ez egy szitokszó, pedig én nem azt szorgalmazom, hogy fizesse ki a munkámat, hanem csak ismerje el, hogy járdát nyertünk, és nem a kőműves bérét, a borral vagyunk többek, nem az árával. Úgy gondolja, hogy a fiú köteles az apjának dolgozni, ebből lesz a többlet, magunknak ingyen dolgozunk. Különben is mindenem megvan, de én nem értem, miért kell ingyen dolgozni magunknak, kivált, ha minden megvan. Netalán tartozom, vagy ez így szokás? Egyáltalán kik vagyunk mi? A munkát értem, el kell végezni mindent, ami adódik, bár én anyámmal ellentétben nem szeretek dolgozni, nem kell állandóan lefoglaljam magamat valamivel, inkább túl akarok lenni rajta, ahogy apám is, de az ingyenességet nem értem, hogy jön ez ide? Apám érti, de nem hajlandó megmagyarázni, mert abból vita lesz, érvelni kell. Biztos marxista vagyok, utálom, ha dolgoztatnak, főleg, ha közlik velem az ingyent. Anyám a falra tudna mászni ezektől a szóváltásoktól, neki a békesség a legfontosabb, és kerül mindig minden konfliktust, így tudja, de ha vitatkozunk, és nem tud elhallgattatni minket, sértődötten elmegy, neki dolga van.

Apám szabadidejében gyakran barkácsolunk, és elsőre többnyire összeomlik valami, vagy félresikeredik, általában olyan dolog, aminek a létrejöttét anyám kezdeményezte, apám nekiállt megcsinálni, de nem boldogult vele, én fejeztem be, vagy együtt kínoztuk. Fáskamra, tyúkól, járda, kerítés, fészer, ami a ház körül fontos, ami nélkül nem lehet élni. Én szeretem a fúrás-faragást, méricskélést, tervezgetést, rá is áll a kezem sok mindenre, ipari líceumba jártam, dolgoztam gyárban sokfélét, de én is csak félig-meddig értek mindenhez, és nem szeretem, ha parancsolnak. Apám egy szeget sem tud rendesen beverni, férfiak között ez és a megfutott menetű csavar olyan blamázs, mint focikapusnak a kötény. Irodában élte le az életét, eredetileg balkezes, de átszoktatták, megzavarták ezzel a mozgáskoordinációját, viszont roppant igényes, olyan nincs, hogy valami jó legyen neki. Én ehhez mérten felületes vagyok, úgysem lesz az jó, meg is szakadhatok bele. A takarékos volta már-már fösvénység, eleve kár a felhasznált anyagért, a vas, a deszka, a szeg, a csavar, a cement mind pénzbe kerül, drága vagy nehéz beszerezni, a szerszámaink, az eszközeink is kezdetlegesek, lehetőleg mindenből a legolcsóbb, de ha kettő van, a rosszabbikat használjuk. Apám valójában nem fösvény és nem kétbalkezes, csak bizonytalan, minden tettéről és szaváról kiderült már egyszer, hogy rossz, érvénytelen, vagy azzá lehet. Az egész életünk egy barkácsolás, olyan ízű pillanatok sorozata, mint amikor rájövök, hogy rossz helyen vágtam bele a deszkába, de már mindegy, és az egészet ehhez a rosszul centizett valamihez fogjuk igazítani. Mindig későn vesszük észre, menthetetlen, de ha már levágtuk, nem dobjuk el, megtoldjuk, kipótoljuk, átkötjük, ahogy lehet, drót, fólia, pillanatragasztó, tajkolunk. Magad, uram, ha szolgád nincs! Mindig minden befejezetlen, tökéletlen, improvizált. Áll apám a colstokkal, a fűrésszel vagy a szintezővel, a szemüvegét igazgatja, és gondolkodik. Általában olyan, mint egy átnevelő táborból szabadult értelmiségi, mindig hosszan kell mérlegelnie, hogy most mit szabad, mit kell és mi tilos. Leginkább a miérten gondolkodik, hogy miért kell neki csesztonsapkával a fején olyasmit produkálni, amihez nem ért, amiből úgyis kudarc lesz, idegesség, eltörik, hasad, görbül, szakad, ledől. Idő persze van rá, hétvége, szabadság, hivatalos ünnep, legfennebb unjuk, hogy lassan telik az idő, hamarosan kezdődik egy focimeccs, de lehet kézilabda vagy jégkorong is, atlétika, síugrás, tehát sietni kell mégis. Mindjárt kész az ebéd, hiszen ez a legfontosabb, tulajdonképpen azért van minden, hogy ebédelhessünk, anyám úgy tudja, egyetlen munka az, amit ő végez, minden egyéb hobbi, időtöltés, de ha őt nem akadályozzuk, akkor jó, bár ha segítenénk, az volna még jobb. Kétszer mérünk, egyszer vágunk, tartja a mondás, de mi háromszor mérünk, egyszer vágás előtt, kétszer utána, hogy biztosak legyünk, tényleg elszabtuk megint. Az a jó, hogy gépeink nincsenek, bár apám álmodozik és tervezget, idővel beszerez egy cirkulát, de attól én félek, tényleg életveszélyes.

Nem csoda, hogy anyám leginkább annak örült, ha elhívhatott egy rátermett kollégát a műhelyből, vagy át egy szomszédot, kerül, amibe kerül, és mi nem barkácsolunk, nem veszélyeztetjük a testi épségünket, nem megy kárba anyag, szerszám, nem vitatkozunk a miérten és a mikénten, ráadásul olyan az egész, mintha anyám intézte volna egyedül, mintha ő csinálta volna meg. Rendszerint olyankor ért rá a szakember, amikor apám nem volt otthon, gyorsan dolgozott, olajozottan, drágán‑e vagy olcsón, ma már nem érdekes. Apámnak örülnie kellett volna, hogy megint elkészült valami, de nem örült, azonnal talált egy kifogást, rossz volt a kerítés, a járda, a szín, és tulajdonképpen minden, évekre visszamenőleg is rá tudott mutatni egy sor hibára. Hogy a szomszédasszonyok mit gondoltak közben, arról mi azt gondoltuk, hogy nem érdekes. Mi pontosan tudjuk az igazat. Azután kiderült, hogy hiába tudjuk, hiába tudja mindenki, hogy a fusizók a hivatalos munkaidejük alatt hajlandók csak bármit elvégezni, és hiába tudjuk, hogy a pletyka csak pletyka, és könnyű annak, aki nem jár dolgozni. A pletyka nagy úr. Jön hozzánk valami szerelő, már megint délelőtt.

Anyám magát tekintette családfőnek, bár ezt így sosem fogalmazta meg, minden mindig úgy kellett legyen, ahogy ő akarta, ez volt a természetes számára, tulajdonképpen róla szól az egész, bár ő úgy tudja, értünk tesz mindent, ránk áldozza magát. Ha nem az van, amit ő akar, és ahogy ő akarja, előbb nyomatékosan szól, megismétli, ha nem engedelmeskedünk, elkezdi csinálni, húzza, rángatja, csapkod: anyám a lapáttal, ásóval, fejszével, kombinált fogóval, csőkulccsal mindennapos látvány, kerítésoszlop, járda, fatuskó, gázpalack, anyám elnyűhetetlen. Azután rosszul fog lenni, a vége mindig epekrízis, olykor hetekig készül rá, mert nem lehet mindig az, amit ő akar, ha mi is egészen feláldoznánk magunkat ezért, akkor sem lehetne. Mégis az a legrosszabb, amikor ellenáll valaminek, ilyenkor még a betegségen, a rosszulléten is túl tud lépni, két hányás között kinéz, felkel, intézkedik, amit ő ellenez, az biztosan nem lesz. Sosem szimulál, teljesen átéli magát.

Anyámnak életprogramja van, házi feladata, amit el kell végeznie. Ezt a feladatot végső soron a Jóisten adta neki, ahogy mindenkinek a sajátját, az élet arról szól, hogy a feladatot teljesíteni kell, az életünk árán is: áldozatot kell hozni. Az a baj, hogy én vagyok az anyám központi feladata, a kötelesség, amelyet teljesít, rendszerint ellenemre is. Mennyit kell harcoljak veletek, sóhajtja sokszor, a másik feladat nyilván az apám. Nem rest harcolni, ha másként nem megy. A bort is ő szeretné adagolni, de abból verbális huzavonák támadnak, anyám szerint az alkohol méreg, apám szerint a bor egészséges. Ilyenkor sorolni kezdi pozitív élettani hatásait, vitaminok, aminosavak, antioxidánsok, több száz azonosított, megnevezhető vegyület, ezzel mind egyetértek, apám ebben szaktekintély, az alkohol csak univerzális oldószer, abban oldja fel az égi vegyész a sok hasznos anyagot. Ilyenkor szünetet tartunk, apám legszívesebben felütne egy szakkönyvet vagy folyóiratot, utána töltene egy pohár bort, hogy ellenőrizzük az olvasottakat. Anyám szerint egyetlen egészséges dolog van, mégpedig a szakadatlan munka, mert egyre nehezebb a megélhetés, egyre hígabb a pénz, mert nincs aranyfedezete, tehát állandóan tevékenykedni és takarékoskodni kell, spórolni, amivel csak lehet. Előbb mindig a maradékot kell felhasználni, a száraz kenyeret megenni, a tavalyelőtti dzsemet felbontani, mindig maradjon az ebédből holnapra, de lehetőleg holnaputánra is, legyen étel, ahogy mondja, mindegy, mi az, mindegy, milyen. Otthon a legrosszabb ruhában járunk, semmit nem dobunk el, minden jó lesz valamire, néha még a szemétből is kimenti, amit én elhajítottam, legalábbis átvizsgálja. Akkurátus, indiszkrét, erőszakos. Hajcsártermészete van, mondja magáról, és nem tudja senki, hogy ez a hajcsárság nem az ökrökről, tevékről, öszvérekről szól, hanem a kollektivizálást végző elvtársakat nevezték hajcsároknak az ötvenes években a Székelyföldön. Mire nekiállnék elvégezni a kiosztott feladatot, ő már elvégezte, és szemrehányóan néz rám, valójában azt szeretné, hogy csináljuk együtt, irányítson meg diktálja a ritmust, a végén megköszöni, hogy segítettem, akkor is, ha én végeztem el egyedül. Minden azért és azáltal történik nálunk, mert ő mondja, az önállósodást nem veszi jó néven, mindig bele kell szólnia mindenbe, akkor is, ha nem ért hozzá. Apámat is megelőzi, lekörözi, hacsak lehet, mindegy, hogy kapálás, favágás, tűzrakás, bevásárlás vagy éppen a tüzelő meg az építőanyag beszerzése, és az ügyintézésben utolérhetetlen. Mindig korábban kel, hamarabb van talpon, gyorsabban jut eszébe, hogy mit kell csinálni, apám engedi, ha neki ez a fontos, csinálja. Anyám a férfimunkákat szereti, inkább zsákot hordana reggeltől estig, mondja, mert nem szeret főzni, nincs annak semmi látszatja. Enni sem szeret, állandó emésztési problémák gyötrik, az evés is egy feladat, meg az etetés, mosogatni szeret, mosni, vasalni, takarítani, mert annak, ha rövid ideig is, de látszik az eredménye. Rossz étkű gyermek voltam, ez is mennyi vesződség, és azután egy influenza miatt már nem érzi az ízeket, a szagokat rendesen, vagyis a rozmaring, a kakukkfű, a majoránna, a szerecsendió szagát nem érzi, a mosószappanét, a benzint, a lakkot igen.

Apám néha kitör ebből a rendszerből. Anyám is úgy tudja, hogy apám kellene legyen a családfő, de nem megy neki, a bor is ilyen kitörési kísérlet, meg sokszor a barkácsolás, a gazdálkodás, de leginkább a betegség, amibe elvonul. Az anyám főnökségével nem is volna baj, mert pontos, határozott, energikus, csak állandóan panaszkodik, hogy mindent neki kell csinálni, szervezni, és mennyire nehéz, keserves, kilátástalan, mindig egyedül van, mindenért ő a hibás, ha nem jön össze. Mert magunknak állandóan ingyen dolgozunk, és magunk ellen is, mondom én magamnak gonoszul. Apám megjegyzi, olyan is az egész, mint amit anyád csinál. Nekem mondja ezt, sosem anyámnak, nem is mondja, inkább suttogja, mintha befelé szívná a levegőt, és legyint. Neki én is csak olyan vagyok, mint akit anyám intézett, tudta ő már akkor, hogy nem lesz ebből semmi, de nem szólt bele. Ugyan minek? Anyám is nekem panaszkodik, hogy milyen nehéz az élet, mennyire boldogtalan, messze rokonai vannak, ezek itt idegenek. Ha nem úgy viselkedem, ahogy kell, én is ezek vagyok: Vida. Különben örül annak, hogy mindent megadott nekem, és minden áldozatot meghozott, hogy legyen belőlem valami.

Az értem hozott áldozatért engedelmességgel tartozom, nyakig el vagyok adósodva, anyám úgy mondja, szót kell fogadnom, és ez örökre szól, mindenre vonatkozik. Nemcsak beleszólhat az életembe, mert hogyne, elvégre jót akar, és pontosan tudja, nekem mi a jó, de valamiféle hallgatólagos egyezmény is köttetett a születésemkor, hogy majd úgy fogok élni, ahogy kell, amire neveltek. Nekem is feladatom van, amit a Jóisten adott, és amit anyám közvetített, ő ellenőrzi és kéri számon. Én viszont engedetlen vagyok, szófogadatlan, ilyen a természetem, mondja. Ülök nyakkendő nélkül és szakállasan egy irodalmi rendezvényen Markó Béla mellett, ő nagy ember, én kicsi vagyok, ő gazdag, én szegény, ő a Fejedelem, én csak egy író vagyok, ezt mutatja a tévé a szüleimnek a kortárs erdélyi magyar irodalomból. De azért jó, hogy komoly és disztingvált emberek társaságában látnak, meg is kérdezi apám egyszer, hogy ez az Esterházy Péter rokona‑e annak a valamikori focistának?

VIDA GÁBOR 1968-ban született Kisjenőn (Románia). A kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetem bölcsészkarán végzett magyar–francia szakon. Diplomája megszerzése óta Marosvásárhelyen él, a Látó folyóirat főszerkesztője. Egyebek mellett Déry Tibor- és Füst Milán-díjas.

Művei a Magvető Kiadónál

Fakusz három magányossága (2005)

Nem szabad és nem királyi (2007)

A kétely meg a hiába (2012)

Ahol az ő lelke (2013)

Egy dadogás története (2017)

Ahol az ő lelke (átdolgozott kiadás, 2019)

Senkiháza. Erdélyi lektűr (2023)

A sorozatban megjelent kötetek

Bartis Attila: A nyugalom

Bereményi Géza: Azóta is élek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Annie Ernaux: Évek
(Lőrinszky Ildikó fordítása)

Esterházy Péter: Egy nő

Garaczi László: Arc és hátraarc

Gabriel García Márquez: A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Vida Gábor: Egy dadogás története

Tartalom

Életkép

Az irodalom

Család

Tom és Will

A másik oldal

A dadogás

A székely

Alföld

Kisjenő

A mehetnék

A rend

Otthon

Iskola

A betegség

A nyaralás

Arad

Erdély

A hadsereg

És még mi van?

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4699 9
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL