Fordította

Weisz Böbe

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ava Wilder: How to Fake It in Hollywood

Copyright © 2022 by Ava Wilder, LLC

All rights reserved

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

Borítóterv © Elena Giavaldi

Borító illusztráció © Mercedes deBellard

ISBN 978 615 641 457 1

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette: Székely Márton

Előkészítés: Mandl Orsolya

Ebook: Hársfai László

Korrektúra: Bérci Ágnes

Walkernek:
köszönöm, hogy annyival jobbá tetted ezt a könyvet – és az életemet.

1

– Lucy?

Csoda, hogy Grey Brooks meghallotta a háta mögött megszólaló félénk hangot. Szinte transzban bámulta a kávézó kínálatát, épp azt mérlegelte, a közepes vagy a nagy cold brew lenne-e a bölcsebb választás. Vajon mi lenne a jobb? Ha a következő pár órát kényelmetlenül végigzizegné, vagy adjon bele mindent, és idézzen elő igazi koffeines pánikrohamot?

A súlyát áthelyezte a másik lábára, és nem reagált. Valószínűleg nem is hozzá beszéltek. A Lucy elég gyakori név. Végre sikerült leszámolnia a zavarba ejtő szokással, hogy várakozva hátrapördül, valahányszor ezt a nevet hallja, és biztos, hogy nem most fog visszaesni.

Grey tekintete átfutott a kávézó vendégein. Nem voltak sokan, csak néhány asztalnál ültek. Ennek ellenére lehet, hogy az a stílusosan öltözött nő lesz Lucy, aki az americanót szürcsöli, és a Variety magazint lapozgatja a fikusz mellett.

A hang ismét megszólalt, most erősebben és közelebbről.

– Lucy LaVey?

Nos, ezzel eldőlt. Grey homlokára tolta napszemüvegét, és vakító mosollyal a hang forrása felé fordult: szemüveges tinilány állt előtte, jeges mochát szorongatott (extra tejszínhabbal). Amikor a tekintetük találkozott, a lány eltátotta a száját.

– Szia! Hogy s mint? – kérdezte Grey a lehető legnegédesebben. A lány szabad kezével eltakarta a száját, és felsikított, mire páran feléjük kapták a fejüket.

– Szentisten! Tényleg te vagy az! Annyira bocs a zavarásért, tudom, hogy csak próbálod élni az életed meg minden. De… jaj, csak annyira imádom az Édeni mételyt. Igazi rajongó vagyok!

Greyt egészen felvillanyozta, amikor először szólították a karaktere nevén. A következő pár alkalom már kissé meghorzsolta az egóját. Most, hatévadnyi és százharminckét epizódnyi Édeni métely után már a helyén kezelte a dolgot. Jobb, mint ha fel sem ismernék.

– Köszönöm, ez nagyon kedves tőled. Szeretnél egy szelfit?

Rajongója szeme majd kiesett a helyéről a lelkesedéstől. Kábán bólintott, beletúrt a retiküljébe, elővette a mobilját, és megnyitotta a fényképezőt. Grey átkarolta a vállát, és együtt mosolyogtak a kamerába. A lány lőtt pár képet, majd végignézte, hogy lássa, elfogadhatóak lettek-e.

– Csináljunk egy vicceset is? – vetette fel Grey. A lány megint bólintott, majd kinyújtotta a nyelvét, míg ő bandzsított.

– Juj, annyira köszönöm! – lehelte a rajongó lenyűgözve, és visszacsúsztatta a mobilt a táskájába.

– Én köszönöm. Hogy hívnak?

– Kelly.

– Nagyon örülök, hogy megismertelek, Kelly. A nevem Grey.

Kelly elpirult.

– Grey. Szentisten. Hát persze! Bocsánat!

Grey felnevetett.

– Semmi gond.

– Csak tudod, úgy érzem, hogy Lucyvel nőttem fel. Általánosba jártam, amikor elkezdtem nézni a sorozatot. És olyan volt, mintha… te lennél a nővérem. – Kelly olyan nyílt sebezhetőséggel nézett fel rá, hogy Grey szíve belesajdult. Bűntudata támadt, amiért ingerült lett, amikor a lány megzavarta az előbb.

– Köszönöm, ez nagyon sokat jelent. Nekem is olyan volt, mintha a nővérem lenne.

– És most mit fogsz csinálni, hogy vége?

Vége. Az Édeni métely utolsó epizódja nyolc hónapja került adásba, de a mai napig felért egy kegyetlen gyomrossal, amikor erre emlékeztették. A tini-szappanopera jókora rajongóbázist szerzett, és elég jó értékeléseket kapott ahhoz, hogy a kis kábeltévés hálózat berendelje az újabb évadokat, de sosem érte el azt a fősodorbeli sikert, amiben Grey a pilot forgatása idején naivan reménykedett. Persze az évadok között is dolgozott egy kicsit – itt egy rémes stúdiós meló, ott egy Hallmark karácsonyi film –, de a legutóbbi meghallgatásai sehová sem vezettek. Legelkeseredettebb pillanataiban, az éjszaka közepén verejtékben fürödve amiatt aggódott, hogy a karrierje pontosan ott tart, mint amikor elszerződött a sorozatra – csak épp most hét évvel idősebb. Ezt a hét évet nem hagyhatja kárba veszni.

Bájos mosolyt erőltetett az arcára.

– Ó, tudod, most egy ideig szünetet tartok. Énidő… – Látta, ahogy Kelly tekintete elfelhősödik a csalódottságtól, és sietve hozzátette: – De a háttérben készül ez-az, amiről nem igazán beszélhetek. Még túl korai. – Kacsintott, majd azonnal elszégyellte magát. Mégis ki kacsingat manapság? Ez a hazugság is mekkora klisé már.

Viszont bevált. Kelly arca felragyogott.

– Hát ez csodás! Szó szerint alig várom. Annyira tehetséges vagy!

Grey hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát. Még a kávéját sem rendelte meg.

– Köszönöm. Nagyon örülök, hogy találkoztunk, Kelly.

Újra rámosolygott a lányra, majd visszafordult a pult felé. Kelly elcincogott még néhány hálás szót, majd visszarohant a barátaihoz, akik a sarokasztalnál sikertelenül próbáltak úgy tenni, mintha nem figyelnék őket. Izgatott vihogásba és sugdolózásba kezdtek, amint Kelly leült közéjük. Valamelyikük néha Grey felé pillantott, majd gyorsan lehajtotta a fejét, hogy értekezzen a csapattal. Greyt óriási hörcsögökre emlékeztették.

Mielőtt esélye lett volna megszólítani a baristát, újabb idegen oldalazott oda, és elállta az útját. Harmincas évei végén járó, csenevész pasas volt, aki az egyik közelebbi asztaltól nézte a párbeszédet Kellyvel.

– Szia! Én is kérhetek egy képet? Nagy rajongód vagyok.

– Hm… Persze, nem gond. – Grey már rég megtanulta, hogy ne lepődjön meg, mennyiféle ember nézi az Édeni mételyt a tizenéves célközönségen kívül – akik szinte lesik az alkalmat, hogy részletesen elmondhassák neki, mennyire szégyellik, hogy élvezik a sorozatot. Mégis kicsi volt az esélye, hogy egymás után rögtön két rajongóba is belebotoljon. Lehet, hogy a fickó abból a vacak horrorfilmből ismeri, amelyben egész végig bikiniben játszott, de az ilyen férfiak jellemzően a (nem különösebben jelentős) melléhez beszéltek.

Grey elmosolyodott, és a kép kedvéért közelebb hajolt. Már felkészült az újabb felszínes csevegésre, de a férfi csak megköszönte a képet, és már ment is az ajtóban várakozó barátjához.

Fojtott hangon beszéltek, de Grey tisztán hallotta a szavaikat, míg ki nem léptek a kávézóból.

– Ez meg ki volt?

– Haver, gőzöm sincs.

Grey elpirult. A mellkasa szorított a megalázottságtól. Pontosan három másodpercet adott magának a felháborodásra. Három. Kettő. Egy. Mély levegőt vett, kihúzta magát, és odalépett a pulthoz.

– Egy nagy cold brew-t kérek. Feketén.

Grey kávéval a kezében kényelmesen elhelyezkedett az egyik türkiz kárpittal bevont széken, és elővette a laptopját. Kamilah az éjszaka közepén küldte vissza a forgatókönyvük újabb piszkozatát, és Greynek eddig nem volt energiája átolvasni a módosításokat. A képernyőn megjelent a forgatókönyv címoldala:

AZ ÜRES SZÉK

Írta: Kamilah Ross és Grey Brooks

P. L. Morrison regénye alapján

Eddig jutott az olvasásban, amikor megszólalt a mobilja. Az ügynöke, Renata kereste. Gyorsan a kijelzőre koppintott, hogy fogadja a hívást, és ügyelt, hogy halkan beszéljen a csendes kávézóban.

– Halló?

Renata hangja olyan erősen zengett a telefonban, mintha kihangosította volna.

– Hol vagy, szívem? Egyedül vagy? Beszélhetünk?

Grey pár hónappal azután szerződött Renatával, hogy Los Angelesbe költözött. Az előző, New York-i ügynöke öreg volt, mint az országút, kopasz, mint egy csecsemő, és minden hírt, legyen az jó vagy rossz, olyan gyászos képpel közölt vele, mintha legalábbis egy közeli rokona haláláról értesítette volna.

Renata ezzel szemben hangos volt, és lenyűgöző, olyan nyolcvanas évekbeli üzletasszonyos módon, vörös haja tupírozott felhőként keretezte az arcát, amelyet egy még nagyobb Marlboro Light füstfelhő vett körül. Az első találkozásukkor több becenevet aggatott Greyre, mint amennyit az anyjától egész élete során hallott. Grey azonnal megszerette, és az érzés kölcsönös volt. Ismeretségük évei alatt Renata leszokott a Light cigiről, de továbbra sem tudta szabályozni a hangerőt.

Ennyit arról, hogy dolgozik egy kicsit…

– Igen, beszélhetünk. Két percet kérek.

Grey lecsukta a laptopot, és visszatette a táskába. A kávézó még mindig elég üres volt ahhoz, hogy visszaülhessen ugyanehhez az asztalhoz, amint visszatért.

A parkoló felé megkerülte az épületet, és talált egy magányos fát, amely alá beállhatott. Ismét a füléhez emelte a telefont.

– Oké. Mondhatod. Mi a helyzet?

– Most hívott az Aranyváros castingigazgatója. Imádtak.

Grey gyomra megremegett. Közel két hónap telt el azóta, hogy részt vett a legújabb bestseller disztópikus franchise filmadaptációjának harmadik meghallgatásán. Bár Renata előre figyelmeztette, hogy az ilyen nagy költségvetésű stúdiók zászlóshajói általában csigalassúsággal haladnak, és ha nincs hír, az a jó hír, Grey már gyakorlatilag feladta a reményt. Az Édeni métely feszes forgatási menetrendje eddig nem engedte, hogy ilyen álmokat dédelgessen – három hatalmas sci-fi eposz, rögtön egymás után leforgatva.

Renata folytatta, nem törődve azzal, hogy Grey szíve mennyire vadul ver.

– Azt akarják, hogy találkozz a rendezővel, és csinálj egy olvasópróbát Owennel a stúdió vezetői előtt, hogy megnézzék, van-e köztetek kémia. A rossz hír az, hogy minimum a következő másfél hónapban egészen biztos nem lesznek egyszerre itt a városban.

Grey kifújta a levegőt. Újabb szünet.

– Ekkora felhajtás egy barátnőszerepért? – Tudta, hogy elkényeztetett gyereknek hat, de mostanra Renata gyakorlatilag az anyja volt. Grey életében ő és Kamilah voltak azok, akik mellett nem érezte, hogy minden szavát kétszer is meg kell gondolnia, mielőtt megszólal.

– Tudod jól, hogy nem a szerepről van szó, édesem. Hanem arról, hogy hová juthatsz el általa.

Grey lehunyta a szemét, és nekidőlt a fának.

– Tudom. Igazad van. Szuper hír.

Az első csalódottsága az újabb akadály láttán elillant, és izgatottság kerítette hatalmába. Még nincs vége. Még mindig versenyben van. A szerep, amire hívták – Catalin –, viszonylag kicsi volt, de mégiscsak a könyv legjelentősebb női szereplője. A sci-fi általában nem Grey műfaja volt, de az első kötetet egy ültő helyében befalta, amikor a meghallgatásra készült. A második rész, az Arany Királyság viszont már egy hónapja téglaként húzta le a táskáját. Képtelen volt rávenni magát, hogy elkezdje, miután azt hitte, úgysem kapja meg a szerepet. Grey benyúlt a táskájába, végigsimított a könyv dombornyomásos borítóján, mintha bocsánatot akart volna kérni tőle, amiért idő előtt lemondott róla.

– Ez az, csajszi. Majd elküldöm az új instrukciókat, amint megkapom őket, de ahogy az ilyen típusú projekteket ismerem, lehet, hogy ez csak az azelőtti este lesz.

– Értem. Köszönöm, Renata. Ez tényleg nagyon izgalmas. – Grey azt várta, hogy Renata elköszön, és leteszi, de ehelyett a nő mély levegőt vett, mintha habozna. – Mi az? Van még valami?

Renata egy szívdobbanásnyi ideig nem válaszolt.

– Ma délelőtt érdekes hívást kaptam Audrey Aokitól. – Audrey Grey sajtósa volt. A legtöbb ügyfele teljesen más szintet képviselt, mint Grey. Akkor zárta a szívébe, amikor Grey épp jókor volt jó helyen (az MTV Video Music Awards ceremónia alatt a női mosdóban), és segítséget nyújtott neki (egy ügyesen elrejtett biztosítótűvel rögzítette Audrey ruhájának leszakadt pántját).

Greyt és Renatát igencsak meglepte, amikor Audrey belement a közös munkába, de Audrey csak legyintett:

– Ugyan már, tehetséges vagy, keményen dolgozol, nem keresed a bajt. Megérdemled, hogy híres legyél, és velem el is tudod érni.

Persze az ajánlat nem csupa szívjóságból fakadt – a díjazása kolosszális volt. Eddig sikerült néhány szerény Instagram-együttműködést nyélbe ütnie Greynek, és egy US Weekly-megjelenést a „Mit rejt a táskám?” rovatban, de Renata hangja arra engedett következtetni, hogy most valami nagyobbról van szó.

– Mit mondott?

Újabb csend.

– Ugye most nem jársz senkivel? Callum óta nem emlegettél senkit.

Grey a név hallatán valósággal hátrahőkölt. Callum Hendrix, aki Lucy LaVey rosszfiú pasiját játszotta, szerelem volt első látásra. Elég volt annyi, hogy Grey felé pillantson, és felvonja tökéletesen formázott szemöldökét az Édeni métely első olvasópróbáján. Callum volt élete első szerelme, és négy éven át gyakorlatilag úgy éltek, mintha csípőjüknél összenőttek volna. Egészen az ötödik évad forgatását megelőző három hónapos szünetig, amikor is a srác rávette Greyt, hogy mondjon le egy ígéretes független filmes szerepről, és inkább üljön repülőre, és látogassa meg az akkori munkájának helyszínén: egy közepes költségvetésű film forgatásán egy festői görög szigeten.

Amikor kiszállt a repülőgépből, lelki szemeivel már a rá váró, Mamma Mia! stílusú boldog nyári boldogságot látta. Aztán egyszer csak rájött, hogy az egész stáb a háta mögött arról pletykál és sutyorog, hogy Callum titokban kavar a főszereplő csajjal. Nem maradt sokáig titok. Mamma Mia! a javából. Az elmúlt évek során a megsemmisülés érzése ingerültséggé szelídült – persze ebben sokat segített az is, hogy Callum és a színésznő románca látványos véget ért, még mielőtt a film a posztprodukciós fázisba ért volna. Mégis, a mai napig előfordult, hogy ha váratlanul meghallotta a srác nevét, Grey úgy érezte, mintha véletlenül megütne egy elfeledett zúzódást.

Ráadásul a lemondott film egész szép sikereket ért el fesztiválos körökben, pár kisebb díjat is nyert, többek között az a színésznő is kapott, aki átvette tőle a szerepet. Azóta valahányszor megnyitotta a Raya appot, hogy végiggörgessen a meztelen felsőtestű EDM DJ-k és önelégülten vigyorgó ügynökségvezetők végtelen hordáján, csak azt látta, hogy az utódja átveszi azt a nyavalyás Independent Spirit díjat. Grey eldöntötte, soha többé nem követ el ilyen hibát. A randizás csak elvonja a figyelmét a fontos dolgokról.

– Hm, nem. Nem járok senkivel.

– Akkor jó – sóhajtott fel Renata megkönnyebbülten. – Tudod, azt mondtam neki, nagy eséllyel nem vállalod, de szerinte jobb, ha én vetem fel a lehetőséget, mivel tudja, hogy közel állunk egymáshoz.

– Tessék? Mit nem vállalok?

– Mit szólnál ahhoz, ha valakivel összehoznánk?

Grey erre végképp nem számított.

– Összehoznátok? Úgy érted, vakrandin?

– Olyasmi. Audrey-nak van egy másik ügyfele is, akinek a profiljára szintén ráférne egy kis frissítés. Felvetette az ötletet, hogy kettőtök esetleg… kölcsönösen előnyös személyes kapcsolatot létesíthetne.

Grey beletúrt a hajába.

– Vagyis kiárusítotok. Hát ez csodás. Ezek szerint a karrierem döglöttebb, mint gondoltam. – Hangja keserűségét csak tovább fokozta a remegése, amit elrejteni sem tudott. Könnyek gyűltek a szemébe. Visszaparancsolta őket. Forgatásokon jól jött, hogy könnyen tud sírni, de minden más helyzetben nem annyira.

Renata megbántottak tűnt.

– Dehogyis! Nincs szükség… intimitásra. Csak az illúzióra. Kidolgozzuk a feltételeket, és gondoskodunk arról, hogy mindenki elégedett legyen.

Grey hallgatott. A fa törzsénél rugdalni kezdett egy rögöt, és elégedetten nézte, ahogy porrá omlik. Renata megint felsóhajtott.

– Grey… Idehallgass! Ne drámázz! – Grey tudta, hogy Renata komolyan beszél, mert az igazi nevét használta. Mármint a kamu igazi nevét. – Régóta vagy ebben az iparágban. Pontosan tudod, hogyan működik. Megértelek, hogy sértőnek találod az ötletet. Én sem rajongok érte. De a gatyádat is ráfizeted, hogy Audrey segítsen neked, és ha szerinte ez pluszelőnyhöz juttatna az Aranyváros kapcsán, vagy segítene neked és Kamilah-nak, hogy a forgatókönyvetek jó kezekbe kerüljön, akkor szerintem megéri elgondolkodni rajta.

Renatának igaza volt. Grey utálta, hogy a döntése, miszerint munkán kívül kerüli a nyilvánosságot – különösen a Callum-féle botrány okozta megaláztatások után –, ellene szólhat, amikor kiosztják a szerepeket. De ez járt cserébe azért, hogy olyan szakmát választott, ahol a tudása, tapasztalata és elszántsága mindig másodlagos lesz amellett, hogy hányan ismerik a nevét. Még akkor is, ha ez csak a karaktere neve.

Most, hogy a kezdeti döbbenete alábbhagyott, már nem viszolygott annyira az ötlettől, de egy szót sem szólt, csak némán szürcsölte a kávét az átázott papír szívószálon át, és Renata szavait forgatta a fejében. Egy kapcsolat csak nem árt a karrierjének, ha a karrierje érdekében vállalja, nem igaz?

– Legalább találkoznál azzal a férfival? Ketten titokban megebédelhetnétek Audrey-nál, kicsit megismernétek egymást, mielőtt döntenétek. Mit mondasz, cukorfalat?

Grey ekkor döbbent rá, hogy Renata még nem árulta el a legfontosabb információt: ki lenne az a másik ügyfél. Talán oka van. A vére meghűlt a gondolatra, hogy Audrey arra kérné, legyen cinkos valami bizarr alak rehabilitációjában, akit rajtakaptak, hogy dugja a bébiszittert, perverz üzeneteket küldözget a kiskorú rajongóinak, vagy fogdossa a munkatársait a forgatáson – netán valami ennél is rémesebb botránya volt. Épp elég potenciális jelölt akadt ebben az iparágban, amely köztudottan hemzsegett az olyan férfiaktól, akik pontosan tudták, hogy a pénzük, hírnevük és hatalmuk megóvja őket attól, hogy tetteik következményét bármikor is viselniük kelljen. A karrierje előmozdítása nem ér annyit, hogy eladja érte a lelkét. Grey már fel is készült a legrosszabbra, a nyelve hegyén már ott volt a visszautasító válasz.

– Ki az?

Renata válasza annyira meglepte, hogy kis híján elejtette a telefonját.

2

Ethan Atkins jól érezte magát, vagy legalábbis nem rosszul, ami jelen helyzetben szinte ugyanazt takarta. Kedélyesebb hangulatát valószínűleg nem a hely légkörének lehetett betudni. Neon sörreklámok zizegtek és villogtak körülötte, biliárdgolyók koccantak, a tévékből vetélkedők üvöltöttek, és mind a pult, mind a padló ragadt a kiömlött sörtől.

Talán csak az újdonság varázsa, amiért emberek között van. Leszámítva azt a havi egyetlen, Elle-lel és Sydney-vel töltött hétvégét, amely a gyerekelhelyezési megállapodás szerint illette, Ethan rendszerint napokig nem látott másik emberi lényt. De persze ez az ő döntése volt. És még most sem igazán vegyült másokkal.

Ma viszonylag korán jött, de még sosem látott ebben a bárban tucatnyinál több embert. Egy-két kisebb csoport férfi ült a bokszokban, időnként vidáman kurjongattak, vagy szitkozódtak a tévé felé. Pár pasas a biliárdjátszmák üresjárataiban az egyetlen hatvannál fiatalabb nővel flörtölt. Itt-ott bús képű, megfáradt magányos farkasok gubbasztottak a bárszékeken. Ethan gyanította, hogy jó eséllyel ő is ez utóbbi kategóriába tartozik.

Ujjait az aznap esti harmadik pohár bourbon köré fonta, és nagyot kortyolt az italból. Forróság áradt szét a testében, kellemes bizsergést küldve végig a tagjaiban egészen az ujjhegyéig. Azokon a napokon, amikor Ethan kimerészkedett az emberek közé inni, az előtte lévő egy-két napban tartózkodott az alkoholtól. Azt akarta, hogy a feje tiszta legyen, az idegei csupaszok, hogy teljesen élvezhesse a merülést a felejtésbe. Az első ital tompított a tudatán, a második álomszerű, ködös fátylat vont a környezete köré. Most Ethan azt érezte, hogy kilebeg a testéből, fellibben a beázások nyomait viselő habkarton mennyezetig, és onnan néz le magára. Talán jó hangulata forrása mégsem annyira rejtélyes. Elvett egy olajos, túlsózott sült krumplit a tányérjáról, és beletunkolta a ketchupba. A sült krumpli sem ártott…

Havonta egyszer-kétszer elhozatta magát a sofőrjével Pacific Palisades-i otthonából ide, a Johnny’sba, ebbe a lepukkant bárba a San Fernando-völgyben, és megkérte, hogy pár óra múlva jöjjön érte. A 405-ös úton megtett hosszú utazás megért annyit, hogy itt ücsöröghetett a bár sarkában, ahol a lehetőségekhez mérten egyedül lehetett, mégis emberek vették körül. Senki sem ismerte fel. Senki sem zargatta. Senki sem akart tőle semmit. Senki sem sajnálta. Ami jó, mert Ethan az önmarcangolás nagymestere volt.

Az talán túlzás, hogy senki nem ismerte fel. Ahhoz egyenesen a holdra kellene utaznia, hogy senki se kapja oda felé a fejét, ha meglátja, ne nézzen rá senki gyanakvóan hunyorgatva, amikor is az illető igyekszik rájönni, hol látta ezt az arcot, és senki se kapjon levegő után elkerekedett szemmel, amikor végre leesik neki, kit látott.

A félreeső sarokban görnyedve ült, a Mets sapkát mélyen a szemébe húzta, az állát őszülő borosta árnyékolta, így szinte láthatatlanná vált. A körülmények is a kezére játszottak. Senki sem számított rá, hogy itt viszontlátná, ezért nem is vették észre.

Ennek ellenére a biliárdasztalnál játszó társaság egyre gyakrabban lesett oda felé, az eddig harsány beszélgetésük suttogássá vált. Ethan újabb kortyot ivott, várva az elkerülhetetlen következő lépést.

És mint eddig oly sokszor, a szeme sarkából már látta is, hogy valaki elindul felé. A férfi láthatóan szintén túl volt már több kör italon, amit imbolygó járása és ködös tekintete jelzett. Odahajolt Ethan fölé. A személyes határokról alkotott koncepciója legalább annyit romlott az alkoholtól, mint motorikus készségei.

– Szevasz. Szevasz! – suttogta színpadiasan, komlószagú nyálat spriccelve Ethan ingére. – Egész végig tudtam, hogy te vagy te… de nyugi. Lakat a számon.

Ethan újabb adag sült krumplit tömött a szájába, és a szemét le sem vette a falra rögzített televízióról.

– Szerintem összetévesztesz valakivel. Sajnálom.

A férfi megrázta a fejét, és még közelebb hajolt Ethanhez.

– Te vagy az. Ethan Atkins. Mit keresel ebben a szarfészekben, haver? – A hangja hangosabb lett. Páran odafordultak feléjük.

Ethan végül felemelte a fejét, hogy a pasasra nézzen, és lassan komor mosoly ült ki az arcára.

– Eh, egy senki vagyok. Csak szeretnék nyugiban iszogatni, mint mindenki más. – Üres poharát megemelve adott nyomatékot a mondatnak. Szemével megtalálta a pultos tekintetét, aki fogott egy üveg Maker’st, és odajött, hogy újratöltse a poharát. A pultos felvont szemöldökkel pillantott Ethan új haverjára. Ethan alig észrevehetően megrázta a fejét. Semmi gond. Aztán ismét teli poharát a férfi felé emelte, aki párat pislogott.

– Egészségedre! Szép estét, öregem. A következő kört én fizetem. – A bourbon felét egy kortyra ledöntötte, majd tüntetően visszatért a sült krumplijához.

A férfi olyan arcot vágott, mint aki még mondana valamit, de a pultos közbevágott, megkérdezte, mit iszik a barátaival, és biztosította, hogy azonnal viszi is nekik a rendelést. Ethan lehunyta a szemét, miközben a pultos és a férfi között zajló beszélgetés moraja beleveszett az őt körülvevő, tompa hullámokat vető éterbe. Minden rendben lesz. Szinte érezte az univerzum rezgését a testében.

Várjunk csak, lehet, hogy a telefonja rezeg. A farmerja zsebébe nyúlt, és hunyorogva a kijelzőre nézett. Audrey Aoki hívta. Nyilvános helyen rendszerint hagyni szokta, hogy a hívás a hangpostára fusson, de a legutóbbi kör után egészen beszédesnek érezte magát.

– Audrey! Bébiii!

A nő felhorkantott, feszes brit akcentusa valósággal átütött a vonal túloldaláról.

– Ha jól sejtem, meg tudnám gyújtani a leheletedet.

– Ez jár annak, aki ilyen későn hív.

– Fél kilenc van.

Ethan érzékelte, hogy a biliárdozók újult figyelemmel kísérik minden mozdulatát. Ledöntötte az itala maradékát is, vonakodva lecsusszant a bárszékről. Kellett egy pillanat, míg visszanyerte egyensúlyát, majd kicsoszogott a bejárati ajtón.

Január lévén a völgyben meglehetősen hűvös volt. Annyira nem hideg, hogy kabátot kelljen venni, de kellemes enyhülést hozott a bár belsejének fullasztó melege után. Minden mozdulatlan volt, és néma. Még az az egyetlen autó, amely épp behajtott a Jack in the Box autósbüfébe az utca túloldalán, mintha lassított felvételen mozgott volna. Ethan lába alatt pár optimista fűszál dugta ki fejét a beton repedései közül, az egyetlen zöld színfoltként, akármerre nézett.

Nekidőlt az alacsony betonfalnak, és elővett egy gyűrött American Spirits dobozt a hátsó zsebéből. Míg az öngyújtója után kutatott, igyekezett minden szót gondosan megformálni:

– Minek köszönhetem a megtiszteltetést?

– Pénteken be tudnál jönni az irodába ebédre? Szeretnék bemutatni valakit.

Ethan öngyújtójával a kezében kihúzott egy szálat a dobozból, és egy fojtott „Mmm?” kíséretében rágyújtott.

Évek óta nem járt Audrey irodájában. Közel húsz éve álltak össze: ő és a legjobb barátja, Sam az első ügyfelei közé tartoztak. Üstökösszerű felemelkedésük a Los Angeles-i sajtósok elit köreibe repítette Audrey-t, aki cserébe segített nekik mindig a csúcson maradni. Ethan eddig következetesen ellenállt a nő kitartó igyekezetének, hogy visszarángassa egy olyan életbe, amely valamelyest hasonlított a régi karrierjéhez, ám valamiért továbbra is fogadta a hívásait. Nem szívesen ismerte be, de manapság Audrey volt az egyetlen, akit a barátjának hívhatott. Barátnak, akit azért fizet, hogy néha ránézzen.

Ami, most hogy belegondolt, Sam halála óta nagyjából igaz volt a legtöbb kapcsolatára.

Audrey hangja kirántotta a merengésből.

– Nos? Mit mondasz?

Ethan nagyot szívott a cigarettából, élvezte, ahogy a nikotin szétárad alkoholos gőzben úszó agyában.

– Hogy érted, hogy bemutatnál valakinek?

– A Grey Brooks név mond neked valamit?

Ethan összevonta a szemöldökét.

– Ez az a márka, aminek a cipőit annyira szeretem?

– Nagyon vicces. Színésznő. Cuki pofa. Imádni fogod.

Ethan lehunyta a szemét. A fejében lassan, de biztosan forogtak a fogaskerekek. Felidéződött benne az előző heti beszélgetésük, a homályos részletek kezdtek valami kézzelfoghatóvá összeállni. Felnyögött.

– Ez az a kamubarátnős baromság? Azt hittem, az csak vicc volt.

– Egyáltalán nem baromság, hanem az első lépés ahhoz, hogy összekapd magad. Az emberek stabilnak akarnak látni. Boldognak.

– Az vagyok. – Még be sem fejezte a mondatot, már tudta, hogy nem csaphatja be Audrey-t.

– Ha te mondod. De ha vissza akarsz térni, akkor támadásba kell lendülnöd.

– Talán még nem akarok visszatérni.

A nő felsóhajtott.

– Mégis mikor akarsz, Ethan? Már öt év telt el. – Audrey hangja megenyhült, már nem a kemény sajtós koppanós stílusában beszélt hozzá. – Nem akarsz újra dolgozni? Nem akarod többet látni a lányaidat? – Szünetet tartott, és a férfi érezte, hogy azon gondolkodik, tovább erőltesse-e a dolgot. Meglepte, amikor valódi fájdalom csengett Audrey hangjában. – Nincs hányingered ettől a vergődéstől?

Ethan gyomra felkavarodott. Tényleg hányingere volt. Az a sok sült krumpli megfeküdte a gyomrát. Elképzelte azt a megannyi apró, aranyszínű mentőcsónakot, amint fel-le himbálóznak a bourbon óceánjában, amelybe belehajította őket. Leguggolt a fal mellé, és szuggerálta magát, hogy az étel benne maradjon a végtelen hosszú hazafelé tartó út alatt.

Audrey hangjára összerezzent. Elfelejtette, hogy még mindig vonalban van. Gyengéd hangon beszélt, mint aki egy sérült állatot próbál megnyugtatni, mielőtt kivinné valahová megszabadítani a szenvedéseitől.

– Csak egy ebéd. Ez minden. Semmi másba nem kell beleegyezned.

Ethan érezte, hogy megtelik a szája nyállal. A cipőjét bámulta, és próbált küzdeni az egyre erősödő émelygés ellen.

– Rendben. Pénteken. Ott leszek.

Azzal előregörnyedt, és lehányta a cipőjét.