Borítószöveg

Elena és Lila, akiket az előző részekből (Briliáns barátnőm és Az új név története) már jól ismerünk, nővé érett, méghozzá nagyon korán. Lila tizenhat évesen férjhez ment, kisfia született, aztán elhagyta a férjét és a jólétet, és egy gyárban dolgozik, embertelen körülmények között. Elena elkerült a telepről, a Pisai Egyetemen tanult, írt egy regényt, melynek sikere kitárta előtte egy jómódú, művelt világ kapuit. Más-más módon, de mindketten megpróbálták ledönteni a falakat, hogy végre kitörhessenek a nyomorból, a tudatlanságból és a kilátástalanságból. A két lányt ezúttal a hetvenes évek Olaszországában látjuk viszont a tőlük megszokott fékezhetetlen lendülettel, korábban elképzelhetetlen remények, kétségek, feszültségek, kihívások között. Továbbra is összeköti őket az elszakíthatatlan, ambivalens, néha lappangó, majd heves kitörésekben vagy találkozásokban újra felszínre kerülő, váratlan nézőpontokat rejtő örök kötelék.

A nemzetközi sikert a Nápolyi regények című négykötetes mű hozta meg a szerző számára. A tetralógiát számos nyelvre lefordították, Londonban színpadra állították, valamint az HBO és a RAI (olasz állami televízió) közösen 8 részes sorozatot forgatott az első kötetből (Briliáns barátnőm), amelynek premierje 2018. november 19-én lesz az HBO-n és az HBO GO-n. A forgalmazók az előzetes kritikák alapján sikerre számítanak, így a hosszú távú terv az, hogy a további köteteket is filmre viszik. Elena Ferrante a kortárs világirodalom nagy rejtélye. Annyi tudható róla, hogy Nápolyban született, és ő a Tékozló szeretet, az Amikor elhagytak és a Nő a sötétben szerzője. Első két regényét Mario Martone, valamint Roberto Faenza filmesítette meg. La Frantumaglia (Szilánkok) című műhelynaplójában levelezését, jegyzeteit, valamint kiadatlan írásait gyűjtötte össze. 2007-ben La spiaggia di notte (Éjjeli strand) címen egy gyerekkönyve is megjelent. Az Aki megszökik és aki marad a Nápolyi regények (2011-14) tetralógia harmadik kötete.

„Természetes sodrás, eleven, igen eredeti emberek, széles tabló, lelki mélyfúrás – semmi sem hiányzik, ami a nagy művekre jellemző szokott lenni.”

TÖRÖK ANDRÁS, a Vademecum hírlevél szerkesztője

„Apró történések, hétköznapi emlékek építik fel a regényt. A két lány felnőtté válását egy olyan közegben követhetjük, amelyben bénító módon mindennapos a tehetetlenség, a fizikai és szexuális zaklatás. Ahol az ambíciók letörése vagy elhalása szokványosabb, mint azok kibontása.”

feminfo.444.hu

„A briliáns barátnő »legalább három évtizede mondogatja, hogy szeretne nyomtalanul eltűnni«, botrány nélkül kihullani a világból, megszűnni. Az elbeszélő bosszúja pedig az, derül ki a kötet felütéséből, s ez vetíti előre rivalizáló barátságuk komplikáltságát, hogy múltjuknak minden pillanatát előhíva, négy regényen át itt tartja őt, sőt eleven nyomok sorozataként szolgáltatja ki az élettörténetekre, titokzatos sorsokra fogékony olvasók számára.”

VISY BEATRIX, Élet és Irodalom

„Ferrante sokat tud az emberi természetről, jellemről, a viselkedésről, gátlásokról, félelmekről. Arról, hogyan lehet megmutatni – korosztálytól függetlenül –, milyenek lehetünk vagy vagyunk a felnőtté válásunk és a már felnőtt létünk során. Nem fájdalommentesen teszi ezt, de óvatos finomsággal. Ismerem a könyveit, ezért is merem azt mondani, hogy értő kezek közé kerülünk. Jó őt olvasni.”

www.moly.hu

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Ferrante: Storia di chi fugge e di chi resta

Edizioni e/o, Roma, 2013

Copyright © 2013 by Edizioni e/o

Hungarian translation © 2018 Matolcsi Balázs

Magyar kiadás © 2018 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Edizioni e/o

Borítófotó © Emanuele Ragnisco – www.mekkanografici.com

ISBN 978-963-633-183-2

Szerkesztette Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Lovass Ildikó

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A történet szereplői és eseményei, valamint a műben leírt nevek és párbeszédek kizárólag a képzelet szüleményei. Mindenféle hasonlóság, egyezőség vagy összefüggés valós eseményekkel, helyszínekkel, nevekkel vagy személyekkel csakis a véletlen műve.

Ha a szerző valóban létező intézményeket, újságokat, folyóiratokat, könyveket említ, kizárólag az elképzelt szereplők vonatkozásában teszi.

SZEREPLŐK ÉS UTALÁSOK
AZ ELŐZŐ RÉSZEK ESEMÉNYEIRE

Cerullo család (a suszter családja)

Fernando Cerullo, cipész, Lila apja. Az elemi után nem taníttatta tovább a lányát

Nunzia Cerullo, Lila anyja. Támogatná a lányát, de nincs szava a férjével szemben

Raffaella Cerullo, becenevén Lina vagy Lila. 1944 augusztusában született. Hatvanhat éves, amikor nyomtalanul eltűnik Nápolyból. Kitűnő tanuló, tízévesen ír egy elbeszélést A kék tündér címmel. Az általános után nem folytatja az iskolát, kitanulja a cipészmesterséget. Nagyon fiatalon hozzámegy Stefano Carraccihoz, és sikeresen igazgatja előbb a csemegeboltot az újtelepen, majd a cipőüzletet a Mártírok terén. Egy ischiai nyaralás alkalmával beleszeret Nino Sarratoréba, és elhagyja miatta a férjét, de nem sokáig tart az együttélés Ninóval. Miután megszületik a fia, Gennaro, és megtudja, hogy Ada Cappuccio gyereket vár Stefanótól, végleg szakít a férjével. Enzo Scannóval San Giovanni a Teduccióba költözik, és beáll dolgozni Bruno Soccavo szalámigyárába

Rino Cerullo, Lila bátyja, szintén cipész. Az apjával együtt, Lilának és Stefano Carracci pénzének köszönhetően létrehozza a Cerullo cipészüzemet. Feleségül veszi Stefano húgát, Pinuccia Carraccit, megszületik a fiuk, Ferdinando, becenevén Dino. Lila elsőszülött fia, Rino az ő nevét viseli

További gyerekek

Greco család (a portás családja)

Elena Greco, becézve Lenuccia vagy Lenù. 1944 augusztusában született, e hosszú történet szerzője. Akkor kezdi el megírni, amikor megtudja, hogy örök barátnője, akit csak ő hívott Lilának, eltűnt. Az elemi iskola után Elena folytatja a tanulmányait, egyre növekvő sikerrel; a gimnáziumban csúnya összetűzésbe keveredik a hittantanárral a Szentlélek értelmezésének kapcsán, de rátermettségének és Galiani tanárnő segítségének köszönhetően nem lesz belőle baja. Nino Sarratore buzdítására, akibe titkon kislány kora óta szerelmes, valamint Lila hathatós segítségével megírja az esetet, de végül a lap, amelynél Nino dolgozik, nem hozza le a cikket. Ragyogóan tanul, és fáradozásai megkoronázásaként diplomát szerez a Pisai Egyetemen, ahol összejön Pietro Airotával, majd megjelenik a regénye, melyben a telep világát és kamaszkori ischiai élményeit mutatja be

Peppe, Gianni és Elisa, Elena kisebb testvérei

Az apa, portás a városházán

Az anya, háztartásbeli. Sántasága taszítja Elenát

Carracci család (don Achille családja)

Don Achille Carracci, a mesék mumusa, uzsorás, a feketepiac ismert alakja. Meggyilkolják

Maria Carracci, don Achille felesége, Stefano, Pinuccia és Alfonso anyja. A család csemegeboltjában dolgozik

Stefano Carracci, don Achille fia, Lila férje. Kezeli Don Achille felhalmozott javait, sikeres kereskedővé válik, köszönhetően a két jól menő csemegeboltnak és a Mártírok téri cipőüzletnek, melyet a Solara fivérekkel együtt irányít. Boldogtalan viharos házasságában, viszonya lesz Ada Cappuccióval, és amikor Ada teherbe esik, és Lila elhagyja, összeköltözik vele

Pinuccia, don Achille lánya. Előbb a családi csemegeboltban dolgozik, aztán a Mártírok téri cipőüzletben. Hozzámegy Lila bátyjához, Rinóhoz, és megszületik a fiuk, Ferdinando, becenevén Dino

Alfonso Carracci, don Achille fia. Elena padtársa. Marisa Sarratoréval jár, és üzletvezető a Mártírok terén

Peluso család (az asztalos családja)

Alfredo Peluso, asztalos. Kommunista. Don Achille meggyilkolásával vádolják, elítélik, börtönbe kerül, ahol meghal

Giuseppina Peluso, Alfredo felesége. A dohánygyárban dolgozik, a gyerekeinek és bebörtönzött férjének él, akinek a halála után öngyilkos lesz

Pasquale Peluso, Alfredo és Giuseppina legidősebb fia, kőműves, elszánt kommunista. Elsőként vette észre Lila szépségét, és elsőként vallott neki szerelmet. Gyűlöli a Solarákat. Korábban Ada Cappuccióval járt

Carmela Peluso, avagy Carmen, Pasquale húga, eladó egy rövidáruboltban, de később Lila felveszi Stefano új csemegeboltjába. Sokáig Enzo Scanno barátnője, de Enzo a katonai szolgálat után se szó, se beszéd elhagyja. Később összejön a benzinkutassal

További gyerekek

Cappuccio család (a bolond özvegy családja)

Melina, a bolond özvegy, Nunzia Cerullo rokona. Lépcsőházakat takarít a régi telepen. Nino apjának, Donato Sarratorénak a szeretője volt. A Sarratore család a viszonyuk miatt költözött el a telepről, amibe Melina majdnem beleőrült

A férje, rakodómunkás a zöldségpiacon, homályos körülmények között elhunyt

Ada Cappuccio, Melina lánya. Kislányként segített az anyjának lépcsőt mosni. Lilának köszönhetően beáll eladónak a régi telepen lévő csemegeboltba. Sokáig Pasquale Peluso barátnője, majd Stefano Carracci szeretője: amikor teherbe esik tőle, összeköltöznek. Megszületik a lányuk, Maria

Antonio Cappuccio, Ada testvére, autószerelő. Elena régi udvarlója, rettentő féltékeny Nino Sarratoréra. Nem akar bevonulni katonának, de amikor Elena a Solara fivérekhez fordul, hogy járjanak közben az érdekében, súlyos megaláztatásnak veszi, és szakít vele. A katonaság alatt ideg-összeroppanást kap, ezért korábban leszerelik; visszatér a telepre, és a nyomor elől Michele Solara szolgálatába szegődik, aki egy hosszú, titokzatos megbízásra Németországba küldi

További gyerekek

Sarratore család (a vasutas-költő családja)

Donato Sarratore, vasutas, költő, újságíró. Nagy nőcsábász, Melina Cappuccio egykori szeretője. Elena ischiai nyaralása alkalmával kénytelen gyorsan elhagyni a szigetet, hogy elmeneküljön az ugyanabban a házban nyaraló Donato szexuális zaklatásai elől. A következő nyáron azonban Elena – a Lila és Nino közötti románc miatti elkeseredésében – odaadja magát neki egy este a tengerparton. Később Elena a könyvében megírja az esetet, így akar megszabadulni a rossz emléktől

Lidia Sarratore, Donato felesége

Nino Sarratore, Donato és Lidia öt gyereke közül a legidősebb. Utálja az apját. Kitűnő tanuló, sokáig folytat titkos viszonyt Lilával, amit egy rövidke együttélés követ, miután Lila terhes lesz tőle

Marisa Sarratore, Nino húga. Alfonso Carracci barátnője

Pino, Clelia és Ciro Sarratore, Donato és Lidia kisebb gyerekei

Scanno család (a zöldséges családja)

Nicola Scanno, zöldséges, elviszi egy tüdőgyulladás

Assunta Scanno, Nicola felesége, meghal rákban

Enzo Scanno, Nicola és Assunta fia, szintén zöldséges. Annak idején, egy iskolai versenyen váratlanul bravúrosan szerepelt matematikából, Lila azóta kedveli. Sokáig Carmen Pelusóval jár, de a katonaságból visszatérve magyarázat nélkül szakít vele. A seregben újrakezdi a tanulást, és magántanulóként ipari szakértő diplomát szerez. Amikor Lila elhatározza, hogy végleg elhagyja Stefanót, felkarolja a kis Gennaróval együtt, és összeköltöznek San Giovanni a Teduccióban

További gyerekek

Solara család (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja)

Silvio Solara, a bár-cukrászda tulajdonosa. Fasiszta, királyságpárti, maffiózó, irányítja a feketekereskedelmet a telepen. Nem nézte jó szemmel a Cerullo cipészüzem létrejöttét

Manuela Solara, Silvio felesége, uzsorás, az egész telep retteg a piros fedeles határidőnaplójától

Marcello és Michele Solara, Silvio és Manuela fiai. Beképzeltek, pökhendiek, mégis szeretik őket a lányok a telepen, kivéve természetesen Lilát. Marcello beleszeret Lilába, de Lila visszautasítja. Michele valamivel fiatalabb Marcellónál, megfontoltabb, okosabb, erőszakosabb. Gigliolával, a cukrász lányával jár, de az évek során beteges vonzódás alakul ki benne Lila iránt

Spagnuolo család (a cukrász családja)

Spagnuolo úr, a Solara bár-cukrászda cukrásza

Rosa Spagnuolo, a cukrász felesége

Gigliola Spagnuolo, a cukrász lánya, Michele Solara barátnője

További gyerekek

Airota család

Guido Airota, görögirodalom-tanár

Adele, a felesége. Munkatársa a Lila regényét megjelentető kiadónak

Mariarosa Airota, a nagylányuk, művészettörténetet tanít Milánóban

Pietro Airota, Elena egyetemi társa, majd vőlegénye, fényes karrier előtt áll egyetemi tanárként

Tanárok

Ferraro, tanító és könyvtáros. Megjutalmazza a kis Lilát és Elenát, amiért falták a könyveket

Oliviero, tanítónő. Elsőként figyel fel Lila és Elena tehetségére. Lila tízévesen írt egy elbeszélést A kék tündér címmel, ami nagyon tetszett Elenának, így hát odaadta elolvasásra Oliviero tanárnőnek. De a tanárnő mérges volt, hogy Lilát nem küldik középiskolába a szülei, és soha egy szót sem szólt az elbeszélésről. Sőt nem törődött tovább Lilával, csak Elena útját egyengette. Nem sokkal azután, hogy Elena lediplomázik, meghal, hosszas betegeskedést követően

Gerace, gimnáziumi tanár

Galiani, gimnáziumi tanárnő. Rendkívül művelt, kommunista. Rögtön elbűvöli Elena intelligenciája. Kölcsönad neki könyveket, mellé áll a hittantanárral szembeni vitájában, meghívja magához a gyerekei bulijába. A kapcsolatuk elhidegül, miután Nino belezúg Lilába, és elhagyja a lányát, Nadiát

További szereplők

Gino, a patikus fia. Elena első barátja

Nella Incardo, Oliviero tanárnő ischiai unokahúga, nyaranta szobákat ad ki a Sarratore családnak. Vendégül látta Elenát baranói házában egy tengerparti nyaralásra

Armando, orvostanhallgató, Galiani tanárnő fia

Nadia, diák, Galiani tanárnő lánya. Nino Sarratore barátnője. Nino levélben szakít vele, Ischiáról, amikor beleszeret Lilába

Bruno Soccavo, Nino Sarratore barátja, egy gazdag iparmágnás fia San Giovanni a Teduccióból. Munkát ad Lilának a családi szalámigyárban

Franco Mari, diák, Elena pasija az egyetem első éveiben

Középidő

1.

Lilát öt évvel ezelőtt, 2005 telén láttam utoljára. Reggel volt, sétáltunk az országút mentén, de, ahogyan már évek óta, nem volt meg köztünk az összhang. Csak én beszéltem, emlékszem: Lila dúdolgatott, köszöngetett mindenkinek, egyesek vissza se köszöntek, és csak nagy ritkán kiáltott közbe valamit, aminek nem sok köze volt ahhoz, amiről beszéltem. Sok csúnya dolog történt az évek alatt, néhány szörnyű is, és ahhoz, hogy újra rátaláljunk a kölcsönös bizalomra, meg kellett volna osztanunk egymással titkos gondolatainkat, de nekem nem volt erőm szavakat keresni, Lilának talán igen, de neki meg kedve nem volt, nem látta értelmét.

Mindenesetre én nagyon szerettem, és amikor Nápolyban jártam, mindig próbáltam találkozni vele, pedig, el kell mondanom, egy kicsit féltem tőle. Nagyon megváltozott. Mindkettőnket utolért már az öregség, de miközben én harcoltam a kilók ellen, ő továbbra is csont és bőr maradt. Rövid haja volt, maga vágta, galambősz, de nem azért, mert így tetszett neki, hanem mert nem érdekelte. Roppant megviselt arcán egyre inkább kiütköztek az apja vonásai. Idegesen, szinte rikoltozva nevetett és túl hangosan beszélt. Folyamatosan gesztikulált, olyan heves elszántsággal, mintha ketté akarná vágni a házakat, az utat, a járókelőket, engem.

Az iskola környékén jártunk, amikor a hátunk mögül felbukkant egy számomra ismeretlen fiatalember, és lihegve odakiáltott Lilának, hogy a templom mellett, a virágágyásban egy női holttestet találtak. Odasiettünk, Lila erőszakosan befurakodott a bámészkodók közé, és magával rángatott engem is. A halott az oldalán feküdt, rettentő kövér volt, ódivatú, sötétzöld esőkabátot viselt. Lila azonnal felismerte, én nem: gyerekkori barátnőnk, Gigliola Spagnuolo volt, Michele Solara egykori felesége.

Évtizedek óta nem láttam. Szép arca megcsúnyult, a bokája hatalmasra duzzadt, egykor barna haja most tűzvörös volt, hosszú, mint lánykorában, de ritkás: szétterült a virágágyás göröngyein. Csak az egyik lábán volt cipő, barna, lapos sarkú, ütött-kopott, a másikon meg szürke, a nagylábujjánál lyukas pamutharisnya feszült; a másik cipő egy méterrel odébb árválkodott, mintha Gigliola valamiféle hirtelen fájdalom vagy ijedség miatt lerúgta volna magáról. Sírva fakadtam, Lila undorodva nézett rám.

Leültünk egy közeli padra, megvártuk, hogy Gigliolát elvigyék. Senki sem tudta, mi történhetett, hogyan halt meg. Aztán begubóztunk Liláékhoz, a szülei régi kis lakásába, ahol most a fiával, Rinóval lakott. Beszélgettünk Giglioláról, egykori barátnőnkről, Lila szapulta, azért, ahogyan élt, a kivagyiságáért, a gonoszságaiért. De ezúttal én nem tudtam figyelni, Gigliola arcára gondoltam, ahogy feküdt féloldalt a földön, és a hosszú, megritkult hajára, a fehéres foltokra a koponyáján. Mennyien nem élnek már kislány kori társaink közül, eltűntek a föld színéről, meghaltak betegségben, kikezdte őket a viszontagságok dörzspapírja, vagy mások ontották ki a vérüket. Egy ideig a konyhában ücsörögtünk leverten, egyikünk sem szánta rá magát, hogy leszedje az asztalt, aztán újra elindultunk.

Szép téli nap volt, nyugalmat árasztott a napsütés. A régi telep, velünk ellentétben, mit sem változott. Ugyanazok a szürke, alacsony házak, az udvar, játékaink színtere, az országút, az alagút sötét szájai, az erőszak. Viszont a környék átalakult. Eltűntek a tavak zöldes foltjai, az egykori konzervgyárat lebontották. A helyükön csupa üveg felhőkarcolók csillogtak, bizonyítékai a ragyogó jövőnek, melyben annak idején senki sem hitt. Hosszú évek alatt történt a változás, és én végigkövettem, néha kíváncsian, de legtöbbször szórakozottan. Kislányként úgy képzeltem, hogy a telepen túl Nápoly ezer csodát tartogat. A pályaudvarnál épülő felhőkarcolótól például tátva maradt a szám, évtizedekkel korábban: emelet emelet hátán, sudáron, szédítő magasságokig, legalábbis akkor úgy tűnt, a merész állomásépület mellett. Mindig rácsodálkoztam, ha arra jártam: nézd, milyen magas, mondtam Lilának, Carmennek, Pasqualénak, Adának, Antoniónak vagy bárki másnak akkori társaim közül, akikkel a tengerhez jártunk, a gazdag negyed mellé. Angyalok lakhatnak odafent, gondoltam, onnan gyönyörködnek a városban. Csodás lett volna felmenni, felmászni egészen a legtetejéig. A miénk volt az a toronyház, hiába esett messze a teleptől, láttuk, hogyan épül, napról napra. De félbemaradt az építkezés. És onnantól fogva valahányszor elém tárult, Pisából hazafelé, már nem is annyira a megújuló világ jelképét láttam benne, hanem sokkal inkább a tehetetlenség egy újabb fészkét.

Akkortájt döbbentem rá, hogy nincs nagy különbség a telep és Nápoly között, akadálytalanul csúszkál a fertő egyiktől a másikig. Egyre inkább valamiféle foszlós tésztának éreztem a várost, amely nem bírja az évszakok váltakozását, a meleget, a hideget és főképp a viharokat. Elöntötte a víz a pályaudvart, beomlott a fedett passzázs a múzeum mellett, egy földcsuszamlás miatt sokáig áram sem volt. Örökre megmaradtak bennem a veszedelmekkel teli sötét utcák, az egyre zabolátlanabbul cikázó autók, a kátyúk, a széles pocsolyák. A csordultig megtelt csatornákból fröcskölt, zubogott a víz. Lávaként hömpölygött a bűzös, szemetes, baktériumokkal teli folyam a vadonatúj, kecses házakkal teli domboldalról; gyarapította a tengert vagy pusztította a föld alatti világot. Szedte áldozatait a mocsok, a korrupció, az erőszak, mégis, a nép dalolva szavazta meg, újra és újra a politikusokat, akik elviselhetetlenné tették az életét. Valahányszor hazalátogattam, amint leszálltam a vonatról, óvatosan forgolódtam gyermekkorom helyszínein, vigyáztam, hogy kizárólag nyelvjárásban beszéljek, mintegy jelezve: közületek való vagyok, ne bántsatok.

Amikor lediplomáztam és írtam egy elbeszélést, melyből egészen váratlanul néhány hónap alatt könyv lett, még sötétebben kezdtem látni egykori világomat. Miközben Pisában és Milánóban jól éreztem magam, és időnként boldognak is, a szülővárosomban egyfolytában attól féltem, hogy valamilyen előreláthatatlan esemény odaláncol, és elveszítek mindent, amit elértem. Nem mehetek vissza Pietróhoz, akivel készültünk hamarosan egybekelni; örökre bezárul előttem a takaros könyvkiadó kapuja; nem élvezhetem többé Adele, a leendő anyósom kifinomultságát, egy olyan anyáét, amilyen az enyém sosem volt. Már korábban is zsúfoltnak éreztem Nápolyt, csupa tülekedés, a Garibaldi tértől a Forcella negyedig, a Duchescáig, a Lavinaióig és a Rettifilóig. A hatvanas évek végén, úgy tűnt, tovább nőtt a tömeg, és ellenőrizhetetlenül terjedt a türelmetlenség, az agresszió. Egyik délelőtt elkóboroltam a Mezzocannone útig, ahol néhány évvel korábban eladóként dolgoztam egy könyvesboltban. A kíváncsiság vezetett, hogy viszontlássam a régi munkahelyemet, na meg, főleg, az egyetemet, ahol sosem jártam. Össze akartam hasonlítani a pisaival, és titkon reméltem, hogy összefutok Galiani tanárnő gyerekeivel – Armandóval, Nadiával –, és eldicsekedhetek nekik, mire vittem. De az utcától, az egyetem látványától rám tört a szorongás: mindenütt hemzsegtek a nápolyi és délolasz diákok, jól öltözöttek, harsányak, magabiztosak, közönségesek, faragatlanok. Nyüzsögtek a bejáratoknál, az aulákban, a titkárság előtt, ahol hosszú, lármás sorok kígyóztak. Hárman-négyen összeverekedtek, pár lépésnyire tőlem, ki tudja, miért, mintha egymás puszta látványa robbantotta volna ki belőlük a sértéseket és az ütéseket, vérszomjas kanok, őrjöngve szidalmazták egymást, olyan nyelvjárásban, amit még én is alig értettem. Menekülőre fogtam, mint akit megérintett a veszély, azon a helyen, amelyet biztonságosnak, a józan ész tanyájának képzeltem.

Egyszóval, úgy tűnt, évről évre romlik a helyzet. Újra és újra felbolydult a város, az esős időszakban leomlott egy jókora bérház, eldőlt, mint amikor valaki egy ócska fotel szúette karfájára támaszkodik, és a karfa leszakad. Halottak, sebesültek. Meg ordibálás, dulakodások, levélbombák. Mintha a város egy fenevadat rejtegetne a zsigereiben, mely nem tud kiszabadulni, ezért pusztítja belülről, vagy rettenetes, gennyes pattanásokat okoz a felszínen, melyek, ha kifakadnak, mindenkit megmérgeznek, gyerekeket, felnőtteket, öregeket, más városok népét, a NATO amerikai embereit, mindenféle-fajta turistákat és az összes nápolyit. Hogyan lehet egy ilyen zűrzavaros és veszélyes helyen élni, a külvárosban, a központban, a dombokon, a Vezúv alatt? Milyen szörnyű élmény volt San Giovanni a Teduccio, de már az út is, amíg kijutottam oda. Milyen szörnyű élmény volt a gyár, ahol Lila dolgozott, és maga Lila is, Lila a kisfiával, Lila, aki egy nyomorúságos lakásban élt Enzóval, de az ágyát nem osztotta meg vele. Azt mondta, Enzo a számítógépek működését tanulmányozza, és ő szeretne segíteni neki. Belém ivódott a hangja, ahogy próbálja elkendőzni San Giovannit, a szalámikat, a gyár bűzét, a saját helyzetét, és tettetett jártassággal emlegeti a milánói egyetem kibernetikai központját, meg a szovjet kutatóközpontot, ahol a számítógépek gyakorlati alkalmazását kutatják a társadalomtudományok terén. Azt akarta bemesélni, hogy nemsokára Nápolyban is lesz egy ilyen kutatóközpont. Na persze, gondoltam, Milánóban lehet, a Szovjetunióban biztosan van, de itt nincs, ez csak a te zabolátlan elméd bolondériája, amibe belerángatod szegény Enzót is, aki lesi minden szavadat. Egy út van: el innen. Elhúzni örökre, messzi ettől az élettől, a gyerekkorunktól. Letelepedni ott, ahol a rend az úr, ahol tényleg minden lehetséges. És én megtettem. De csak azért, hogy évtizedekkel később ráébredjek, tévedtem, olyan az egész, mint egy lánc, egyre nagyobb láncszemekkel: a telep és a város, a város és Olaszország, Olaszország és Európa, Európa és a Föld. Ma már így látom: nem a telep beteg, nem Nápoly, hanem az egész világ, az univerzum vagy az univerzumok. És a játék lényege az, hogy leplezzük, önmagunk előtt is, a valóságot.

Lilának is elmondtam ezt azon a délutánon, 2005 telén, lelkesen, amolyan kárpótlásként, beismerésként, hogy ő kislány korunk óta tudta, anélkül hogy valaha elhagyta volna Nápolyt. De azonnal el is szégyelltem magam, hallottam a szavaimban az idősek ingerült borúlátását, hallottam azt a hangsúlyt, amelyet tudtam, hogy utál. És tényleg, ideges mosolyszerűségre rándult a szája, kivillantak viharvert fogai.

– Okoskodsz, osztod az észt? Mire készülsz? Írni akarsz rólunk? Rólam akarsz írni?

– Nem.

– Mondd meg az igazat.

– Túlságosan bonyolult lenne.

– De gondolkodtál rajta, gondolkodsz rajta.

– Egy kicsit.

– Hagyj engem békén, Lenù. Hagyj békén mindnyájunkat. Nekünk csak az enyészet jár, semmi több, Gigliolának is, nekem is, a többieknek is.

– Ugyan már.

Mogorva arccal, nyitva felejtett szájjal kémlelt, alig látszott a pupillája.

– Jól van – mondta –, írj, ha annyira akarod, írj Giglioláról, írj, akiről akarsz. De rólam ne, meg ne próbáld, ígérd meg.

– Nem írok senkiről, rólad se.

– Rajtad tartom a szemem.

– Igen?

– Elmegyek hozzád, megnézem a számítógépedet, elolvasom a fájlokat, kitörlöm őket.

– Na persze.

– Azt hiszed, nem vagyok rá képes?

– Tudom, hogy képes vagy rá, de meg tudom védeni magam.

Nevetett, a régi gonosz nevetésével.

– Tőlem nem.

2.

Örökre megmaradt bennem ez a két szó, az utolsó két szó, amit mondott: tőlem nem. Már hetek óta írok fáradhatatlanul, vissza sem olvasom, nem vesztegetem rá az időt. Ha Lila még él – kávét kortyolgatva mélázom, bámulom a Principe Isabella híd pilonjait ostromló folyót –, nem fogja megállni, megjelenik, kutat a számítógépemben, elolvassa, amit írtam, és amilyen bogaras, felkapja a vizet a szószegésem miatt, közbelép, belejavít, hozzáír, és megfeledkezik a hóbortjáról, hogy nyomtalanul felszívódjon.

Elmosom a csészét, leülök az íróasztalhoz, újra írni kezdek, folytatom, attól a hideg, tavaszi estétől, amikor több mint negyven éve egy milánói könyvesboltban egy szódásüveg szemüvegű férfi mindenki előtt gúnyosan leszólta a könyvemet és engem is, s én csak hebegtem zavartan, remegve. De egyszer csak felállt Nino Sarratore, alig ismertem rá torzonborz, fekete szakálla miatt, és kőkeményen kiosztotta a támadómat. Egész lényem kiáltotta némán a nevét – mióta nem láttam?, négy-öt éve –, és noha megfagyasztott a feszültség, éreztem, hogy lángba borul az arcom.

Amint Nino befejezte a mondandóját, a férfi egy visszafogott intéssel jelezte, hogy válaszolni kíván. Nyilvánvaló volt, hogy a szívére vette Nino szavait, de túlságosan felkavart az érzelmek vihara ahhoz, hogy rögtön rájöjjek, miért. Természetesen észrevettem, hogy Nino felszólalása az irodalomról a politikára terelte a szót, méghozzá meglehetősen agresszívan, szinte udvariatlanul. Mindazonáltal akkor nemigen foglalkoztam a dologgal, nem tudtam megbocsátani magamnak, hogy nem védtem ki a támadást, és összezavarodtam a művelt közönség előtt. Pedig nem szoktam. A gimnáziumban is hátrányból indultam, de megoldottam azzal, hogy megpróbáltam utánozni Galiani tanárnőt, a hanghordozását, a szófordulatait. Pisában ez a női modell már kevésnek bizonyult, az egyetemen más volt a szint. Franco, Pietro, a legkiválóbb diáktársaim és természetesen a professzorok mindannyian roppant összetetten fejezték ki magukat, mesteri pallérozottsággal írtak, ragyogó logikájuk és rendszerező képességük Galiani tanárnőből hiányzott. De én felvettem a kesztyűt. És gyakran sikerült is hasonlítanom hozzájuk, sikerült úgy bánnom a szavakkal, hogy végleg elűzzem létünk ellentmondásosságait, a túláradó érzelmeket, az aggodalmaskodást. Egyszóval, képes voltam immár, szóban és írásban, széles körű és megfontolt, formailag letisztult, roppant választékos, kitartó érveléssel lehengerelni a beszélgetőpartnerem, és elvenni a kedvét az ellenkezéstől. De aznap este másképp alakultak a dolgok. Előbb Adele és a barátai rémisztettek meg, akiket mind egy szálig finom, olvasott embereknek gondoltam, aztán meg a szemüveges alak. Visszaváltoztam egykori önmagammá, a törekvő, telepi fruskává, a portás déli akcentussal beszélő lányává, aki maga sem érti, hogy került oda, eljátszani a fiatal, művelt írónő szerepét. Így aztán elillant az önbizalmam, és meggyőződés nélkül, összevissza makogtam. És Nino tetézte a bajt. Összezavart a felbukkanása, és remek védőbeszédétől még inkább megkukultam. Ugyanonnan indultunk, mindketten megdolgoztunk ezért a nyelvezetért. De Nino nemcsak tökéletes természetességgel használta a választékosságot, könnyedén fordítva a vetélytársa ellen, de időnként, ha szükségét érezte, arcátlan flegmasággal szétzilálta, s ezáltal a szemüveges alak tudálékos stílusa régimódinak és talán kissé nevetségesnek hatott. Ezért aztán, amikor láttam, hogy a szemüveges újra szót kér, azt gondoltam: annyira dühös, hogy most még inkább lehúzza majd a könyvem, csak hogy megalázza Ninót, aki kiállt mellettem.

De úgy tűnt, a pápaszemes alakot más foglalkoztatja: nem tért vissza a regényemre, meg sem említett engem, hanem egyes kifejezésekre összpontosított, melyeket Nino, habár mellékesen, többször is használt: a kiskirályok pökhendisége, hatalomellenes irodalom. Akkor jöttem rá, hogy a pápaszemest Nino felszólalásának politikai felhangja paprikázta fel. Nem tetszettek neki Nino szófordulatai, és ezt úgy juttatta kifejezésre, hogy mély hangját hirtelen gúnyos fejhangra cserélte: tehát az öntudat büszkeségét manapság pökhendiségnek nevezik, tehát már az irodalom is hatalomellenessé vált? Aztán finoman játszani kezdett a hatalom szóval, hála istennek, mondta, a hatalom még gátat vet a hiányos műveltségű fiataloknak, akik mindenféle dologról összehordanak hetet-havat, valamiféle egyetemi ellenkurzus badarságaira alapozva. Hosszasan taglalta a témát, a közönséghez beszélt, nem Ninóhoz vagy hozzám. Végül viszont a mellettem ülő idős kritikust vette célba, azután meg rögtön Adelét: talán az elejétől fogva őt akarta kikezdeni. Nem a fiatalokkal van bajom, mondta, hanem azokkal a kiművelt felnőttekkel, akik mindig készek érdekből meglovagolni a hülyeség legújabb hullámait. Aztán végre elhallgatott, és elindult kifelé a teremből, halkan, de határozottan ismételgetve: elnézést, szabad lesz, köszönöm.

A jelenlévők felálltak, hogy kiengedjék, ellenségesen, de egyben tiszteletteljesen. Ekkor végérvényesen világossá vált számomra, hogy tekintélyes figura a szemüveges, olyannyira, hogy zord köszönésféleségére Adele szívélyesen felelt: köszönjük, viszontlátásra. Talán ezért is lepett meg valamelyest mindenkit, amikor Nino odaszólt, egyszerre kemény és évődő hangon, a megszólítással tanúbizonyságát adva, hogy tudja, kivel beszél, professzor úr, hová megy, ne siessen, s hosszú lábával gyorsan ott termett, elállta az útját, szembeszállt vele, és amiket mondott neki az új nyelvezetével – bár a helyemről nemigen hallottam, és nem is nagyon értettem –, valóságos korbácsütésekkel érhetett fel. A szemüveges mozdulatlanul hallgatta, idegeskedés nélkül, aztán egy kézmozdulattal elhessegette Ninót, és elindult a kijárat felé.

3.

Összezavarodva álltam fel az asztaltól, alig akartam elhinni, hogy Nino tényleg Milánóban van, méghozzá abban a teremben. Pedig ott volt, már jött is felém, mosolyogva, de kimért léptekkel, sietség nélkül. Kezet szorítottunk, tűzforró volt a keze, az enyém jéghideg, jaj, de jó, hogy látlak, ennyi idő után, mondtuk egymásnak. A tudat, hogy túl vagyok az est mélypontján, és hogy Nino ott áll előttem, teljes valójában, enyhítette a rosszkedvemet, de az izgatottságomat nem. Bemutattam a kritikusnak, aki nagylelkűen megdicsérte a könyvemet, egy barátom Nápolyból, mondtam, ugyanabba a gimnáziumba jártunk. Az idős professzor, bár Nino neki is odaszúrt párat, kedves volt, tetszett neki, ahogy Nino elbánt a szemüvegessel, rokonszenvvel beszélt Nápolyról, úgy kezelte Ninót, mint egy szépreményű diákot, akit támogatni kell. Nino elmesélte, hogy évek óta Milánóban él, gazdaságföldrajzzal foglalkozik, az egyetemi piramis legeslegalján – mosolygott –, vagyis asszisztensként. Lehengerlően beszélt, nyoma sem volt a kamaszkori kissé durcás hanghordozásának, és úgy tűnt, könnyebb vértezetet visel annál, amivel elvarázsolt a gimiben, mintha megszabadult volna a fölösleges súlyoktól, hogy gyorsabban és elegánsabban viaskodhasson. Megkönnyebbülve láttam, hogy nincs az ujján jegygyűrű.

Közben odajött Adele egyik barátnője, dedikáltatni a könyvet, megdobbant a szívem, sosem dedikáltam még. Tétováztam, egyetlen pillanatra sem akartam szem elől téveszteni Ninót, ugyanakkor szerettem volna árnyalni a képet: nyilván egy gyámoltalan fruskának látott. Magára hagytam tehát az idős professzorral – Tarratanónak hívták –, és készségesen fogadtam az olvasóimat. Gondoltam, hamar letudom a dolgot, de vadonatújak voltak a könyvek, még nyomdaszagúak, alig hasonlítottak a rongyos, büdös kötetekre, melyeket annak idején kikölcsönöztünk Lilával a telepi könyvtárból, nem lett volna szívem elcsúfítani őket egy sebtiben odafirkantott aláírással. Elővettem a legszebb kézírásomat, még Oliviero tanárnő idejéből, frappáns ajánlásokat találtam ki, ami egy kis türelmetlenséget szított a sorban álló hölgyek között. Kalapált a szívem, a szemem sarkából Ninót figyeltem, féltem, hogy elmegy.

Nem ment el. Adele odalépett hozzá és Tarratanóhoz, Nino tisztelettel, de fesztelenül fordult felé. Eszembe jutott, ahogy Nino a gimnázium folyosóján Galiani tanárnővel beszélgetett, és a fejemben máris egybeforrt az akkori briliáns diák és a mostani fiatalember. Gyorsan kitöröltem viszont a fejemből a gondolatot, akár valamiféle haszontalan széljegyzetet, hogy mennyi szenvedést okozott mindenkinek: egyetemistaként Ischián, férjezett barátnőm szeretőjeként, a Mártírok téri üzlet mosdójában rejtőzködő riadt srácként, a kis Gennaro apjaként, akit sosem látott. Nyilvánvalóan megrengette Lila betörése az életébe, de – akkor biztosnak láttam – számára ez csak egy kitérő volt. Bármennyire viharos lehetett, bármilyen mély nyomokat hagyhatott, vége. És örültem, hogy Nino visszatalált önmagához. El kell mondanom Lilának, gondoltam, hogy találkoztam vele, és jól van. Aztán meggondoltam magam: nem, nem mondom el neki.

Mire végeztem a dedikálással, kiürült a terem. Adele finoman megfogta a kezem, nagyon megdicsért, azért, ahogyan a könyvemről beszéltem, és ahogyan válaszoltam a szemüveges alak gyalázatos – ezt a szót használta – felszólalására. Nem is ment jól, ellenkeztem (tudtam, hogy ez az igazság), erre Adele odafordult Ninóhoz és Tarratanóhoz, akik persze nem győztek áradozni. Nino egyenesen azt mondta, nagy komolyan a szemembe nézve: maguk nem tudják, de már a gimnáziumban is ilyen volt, lenyűgözően okos, művelt, roppant bátor, gyönyörű lány. És miközben éreztem, hogy lángba borul az arcom, elkezdte mesélni, visszafogott iróniával, a régi összetűzésemet a hittantanárral. Adele hallgatta, sokat nevetett. A családban, mondta, rögtön észrevettük Elena nagyszerűségét, aztán közölte, hogy asztalt foglaltatott vacsorára egy közeli étteremben. Megrémültem, zavartan elmormoltam, hogy elfáradtam és nem vagyok éhes, na meg olyan régen nem találkoztam Ninóval, sétálnék vele egyet lefekvés előtt. Tudtam, hogy udvariatlanság, az én tisztelemre szervezte Adele a vacsorát, meg hogy megköszönje Tarratanónak a fáradozásait, de nem bírtam megállni. Adele vetett rám egy gunyoros pillantást, aztán azt felelte, hogy természetesen jöhet a barátod is, és hozzátette, mintegy kárpótlásként az áldozatért: van egy szép meglepetésem a számodra. Aggodalmasan rápillantottam Ninóra: vajon eljön? Nem akarok zavarni, mondta, ránézett az órájára, és elfogadta a meghívást.

4.

Elindultunk a könyvesboltból. Adele ment elöl, tapintatosan, Tarratanóval, Nino meg én mögöttük. De gyorsan ráeszméltem, hogy nem tudok mit mondani Ninónak, féltem, hogy rosszul sülnek el a szavaim. Nino törte meg a csendet. Megint megdicsérte a könyvemet, aztán áttért az Airotákra, nagy tisztelettel beszélt róluk („a legműveltebb család azok közül, akik számítanak valamit Olaszországban”), elmondta, hogy ismeri Mariarosát („nem rejti véka alá a véleményét: két hete volt egy nagy vitánk”), és gratulált, mert megtudta Adelétől, hogy jegyben járok Pietróval (legnagyobb meglepetésemre ismerte Pietro könyvét a Bacchus-kultuszról); de a legnagyobb tisztelettel a családfőről, Guido Airota professzorról beszélt („egészen kivételes ember”). Kicsit bosszantott, hogy tudomást szerzett a jegyességemről, és zavart, hogy a könyvem dicsérete csak bevezetőnek szolgált Pietro családjának és könyvének magasztalásához. Félbeszakítottam, róla érdeklődtem, de csak egy hamarosan megjelenő rövidke, unalmas, muszájból megírt könyvéről beszélt. Nem hagytam annyiban, megkérdeztem, nem volt-e nehéz megszoknia Milánót. Szűkszavúan válaszolt, általánosságokkal, hogy bizony nem könnyű délről idekerülni, üres zsebbel. Aztán hirtelen megkérdezte:

– Megint Nápolyban laksz?

– Most igen.

– A telepen?

– Igen.

– Én végleg megszakítottam a kapcsolatot az apámmal, és senkivel sem találkozom a családból.

– Sajnálom.

– Jobb így. Csak azt bánom, hogy semmit sem tudok Lináról.

Átfutott az agyamon, hogy tévedtem, nem tette túl magát Lilán, és nem miattam jött el a könyvesboltba, hanem azért, hogy hírt halljon Liláról. De elhessegettem a gondolatot: ha tényleg tudni akarna Liláról, az évek alatt megtalálta volna a módját, és hevesen, mint aki gyorsan le akarja zárni a témát, odavetettem:

– Elhagyta a férjét, most mással él.

– Fia született vagy lánya?

– Fia.

Elhúzta a száját.

– Lina merész, túlságosan is. De képtelen behódolni a valóságnak, elfogadni másokat és önmagát. Nehéz volt szeretni.

– Hogy érted?

– Nem ismeri az önzetlenséget.

– Talán túlzol.

– Nem, tényleg baj van vele: a fejében meg mindenhol, még a szexben is.

Ezek az utolsó szavak – még a szexben is – nagyon szíven ütöttek. Nino tényleg negatívan értékeli a kapcsolatát Lilával? Tényleg azt jelenti, amit mondott, amivel felkavart, hogy ez a negatív megítélés érvényes a szexre is? Néztem Adele és a barátja fekete alakját előttünk a sötétben. A zavarom aggodalommá vált, éreztem, hogy ez a még a szexben is csak a kezdet, Nino ennél is tovább akar menni. Évekkel korábban, az esküvőjük után, Stefano egyszer-kétszer kiöntötte nekem a szívét, panaszkodott Lilára, de a szexről sosem beszélt, a telepen senki sem tett volna ilyet a szeretett nővel. Elképzelhetetlen volt például, hogy Pasquale kibeszélje Adát, vagy hogy, ne adj’ isten, Antonio fecsegjen Carmennak vagy Gigliolának rólam. Pasik egymás közt megtették, alpári stílusban, ha nem szerették vagy már nem szerették a lányt, de egy másik nő előtt soha. Rájöttem viszont, hogy Nino, az új Nino teljesen természetesnek tartja, hogy megossza velem a kapcsolatuk intim részleteit. Zavart, nem akartam. Erről sem beszélhetek soha Lilának, gondoltam, és tettetett fesztelenséggel azt mondtam: rég volt, ne keseregjünk, mesélj inkább még magadról, mit dolgozol, milyen lehetőségek vannak az egyetemen, hol laksz, egyedül élsz? De túlzottan nagy hévvel kérdezgethettem, megérezte, hogy próbálok gyorsan kihátrálni. Gúnyosan elmosolyodott, válaszolt volna, de odaértünk az étteremhez, és bementünk.

5.

Adele kiosztotta a helyeket: én Nino mellett, szemben Tarratanóval, ő Tarratano mellett, szemben Ninóval. Rendeltünk, s közben megint a szódásüveg szemüvegű alakra terelődött a szó: megtudtam róla, hogy az olasz irodalom professzora, a Corriere della Sera állandó munkatársa, kereszténydemokrata. Ezúttal se Adele, se a barátja nem fogta vissza magát. Kívül a könyvesbolt szertartásosságán mindennek elmondták a szemüvegest, és nem győzték dicsérni Ninót, amiért szembeszállt vele és elüldözte. Nagyokat derültek, ahogy felidézték Nino szavait, melyekkel rátámadt a távozó professzorra, s melyeket én akkor nem hallottam. Megkérték Ninót, hogy ismételje el pontosan, Nino húzódozott, azt mondta, nem emlékszik. De aztán végül beadta a derekát, és kibökte, mintha hirtelen mégis eszébe jutott volna: maga, csak hogy védje a hatalmat, minden megnyilvánulásában, kész volna felfüggeszteni a demokráciát. Onnantól fogva csak ők hárman beszéltek, egyre növekvő lelkesedéssel, titkosszolgálatokról, Görögországról, kínzásokról a görög börtönökben, Vietnamról, a váratlanul felerősödő diákmozgalmakról Olaszországban, Európában és az egész világon, Airota professzor cikkéről a Pontéban – Nino közölte, hogy tökéletesen egyetért vele –, a kutatás és az oktatás helyzetéről az egyetemeken.

– Megmondom a lányomnak, hogy tetszett magának – mondta Adele –, Mariarosa rossznak találta.

– Mariarosát csak az hozza lázba, amit a világ nem tud megadni.

– Úgy van, jól látja.

Én semmit sem tudtam jövendőbeli apósom cikkéről, kellemetlenül éreztem magam, csöndben ücsörögtem. Előbb a vizsgák, aztán a szakdolgozat, majd a könyvem és a villámgyors megjelenése lefoglalta az időm nagy részét. Felületes értesüléseim voltak a világ dolgairól, alig-alig hallottam diákokról, tüntetésekről, összecsapásokról, sebesültekről, letartóztatásokról, vérengzésekről. Mivelhogy nem jártam már egyetemre, igazából csak a „nagy rakás pisai hülyeség” – szó szerint így nevezte – miatt bosszús Pietro morgolódásából tudtam meg valamennyit a nagy felfordulásról. Következésképp némiképp zavarosnak éreztem körülöttem a helyzetet. Asztaltársaim és főleg Nino viszont láthatóan remekül eligazodtak benne. Ültem mellette, hallgattam, összeért a karunk, csak a ruhánk, mégis felcsigázott ez az érintés. Megmaradt a számok iránti vonzódása: arról beszélt, milyen sokan lettek az egyetemisták, rengetegen, meg az egyetemek épületeinek valós befogadóképességéről, arról, hogy mennyire keveset dolgoznak igazából a hatalmasságok, meg azok, akik ahelyett, hogy tanítanának és kutatnának, inkább a parlamentben vagy az igazgatótanácsokban ücsörögnek, jó pénzért tanácsokat osztogatnak, vagy a saját pecsenyéjüket sütögetik. Adele meg a barátja bólogatott, időnként közbeszóltak, de még a nevét se hallottam soha azoknak, akiket emlegettek. Kirekesztve éreztem magam. Már nem a könyvem ünnepélyes bemutatója uralta a gondolataikat, úgy tűnt, leendő anyósom a beígért meglepetésről is megfeledkezett. Kimegyek egy pillanatra, suttogtam, Adele szórakozottan bólintott, Nino tovább szónokolt, szenvedélyesen. Tarratano megsejthette, hogy unatkozom, halkan, udvariasan megjegyezte:

– Siessen vissza, nagyon érdekel a véleménye.

– Nincs véleményem – feleltem egy félmosollyal.

Ő is elmosolyodott:

– Egy írónak mindig van.

– Talán nem is vagyok író.

– Dehogynem.

Kimentem a mosdóba. Ninónak mindig is elég volt csak kinyitnia a száját, hogy érezzem a tudatlanságomat. Neki kell állnom tanulni, gondoltam, hogyan juthattam idáig? Persze, ha akarom, tudok egy kis jártasságot meg szenvedélyt tettetni. De ez így nem mehet tovább, túl sok mindent tanultam, ami nem ér semmit, és alig valamit, ami igen. Miután szakítottunk Francóval, elvesztettem azt a kevéske kíváncsiságomat is a világ iránt, ami általa ragadt rám. És a kapcsolatom Pietróval nem segített a dolgon, ami nem érdekelte Pietrót, az immár engem sem érdekelt. Mennyire más Pietro, mint az apja, a nővére, az anyja. És főleg mennyire más, mint Nino. Ha rajta múlik, a regényemet sem írtam volna meg. Szinte fanyalogva fogadta, mintha megszegtem volna vele az akadémiai illemszabályokat. De lehet, hogy eltúlzom, és csakis az én hibám. Korlátolt vagyok, egyszerre csak egyvalamire tudok koncentrálni, minden mást kizárok. De mostantól másképp lesz. Amint véget ér ez az unalmas vacsora, elkapom Ninót, és el sem engedem, sétálunk egész éjjel, kifaggatom, milyen könyveket olvassak, milyen filmeket nézzek, milyen zenét hallgassak. Belékarolok majd, és azt mondom: fázom. Kusza tervek, kósza mondatok. Elfojtottam az aggodalmamat, biztattam magam: ez lehet az egyetlen alkalom, holnap elutazom, nem látom többé.

Közben dühösen szemléltem magam a tükörben. Fáradt volt az arcom, az államon apró pattanások, a szemem körül lila karikák jelezték a közelgő menstruációt. Csúnya vagyok, alacsony, túl nagy a mellem. Már régen rá kellett volna jönnöm, hogy sosem tetszettem Ninónak, nem véletlenül választotta helyettem Lilát. De mit ért vele? Baj van vele, még a szexben is, ezt mondta. Kár volt elterelnem a szót. Érdeklődést kellett volna mutatnom, hagynom kellett volna, hogy folytassa. Ha újra szóba hozza, gátlástalanabb leszek, megkérdezem: hogy lehet egy lánnyal baj a szexben? És mosolyogva megmagyarázom: azért kérdem, hogy esetleg én is változtassak, ha szükségesnek találom. Már ha tud az ember egyáltalán változni. Undorodva gondoltam vissza arra, ami annak idején a Maronti strandon történt köztem és Nino apja között. És eszembe jutottak a szeretkezések Francóval, Pisában, Franco picike szobájában a kiságyon. Talán minden alkalommal elrontottam valamit, csak Franco, noha észrevette, tapintatból nem szólt. És ha ma éjjel, tegyük fel, lefeküdnék Ninóval, megint hibáznék, Nino azt gondolná, hogy ugyanolyan rossz, mint Lilával, és a hátam mögött kibeszélne a barátnőivel az egyetemen, talán még Mariarosával is?

Ráeszméltem, hogy mennyire sértő volt Nino kijelentése, rá kellett volna szólnom, hogy abból a szexből, amit most ócsárolsz, született egy gyerek, a kis Gennaro, egy nagyon okos kisfiú: nem szép dolog ilyeneket mondani, nem lehet leegyszerűsíteni a kérdést jókra és rosszakra, Lila mindent feláldozott miattad. Elhatároztam, hogy amint megszabadulok Adelétől és a barátjától, és Nino visszakísér a szállodámba, megint felhozom a témát, és elmondom neki mindezt.

Kijöttem a mosdóból, visszamentem a terembe, és észrevettem, hogy a távollétemben változott a helyzet. Amikor jövendő anyósom meglátott, integetni kezdett, és vidáman, lángra gyúlt arccal azt mondta: végre megérkezett a meglepetés. Pietro volt a meglepetés, ott ült mellette.