Jaxnek,
a legcsodásabb alkotásomnak

1.

NOVEMBER 1.

Közvetlenül a Luxembourg-kerttel szemben, a Rue de Vaugirard-on tornyosul a világ legrondább hotelje. Az enyém. A környék lenyűgöző gótikus épületei sem tudják elterelni a figyelmet arról a lehangoló állapotról, ami már az utcáról is szembetűnő. Ha erősen hunyorítok, azért el tudom képzelni, milyen lesz, ha kap egy kis törődést, meg persze egy csomó eurót. Vagy ez csak hiú ábránd?

– Le divorce bájos mellékhatása – jegyzi meg Manon, az unokahúgom. Csak két év van köztünk, mégis néha úgy érzem, mintha évtizedek választanának el bennünket; harmincnyolc évesen szinte őskövületnek tűnök az én szabadszellemű családtagom mellett. Manon nem veszi olyan komolyan az életet, mint én, és ha őszinte akarok lenni, irigylem, milyen lazán kezeli az élet nagy kérdéseit.

Színpadiasan felsóhajtok.

– Ez kész katasztrófa. Totális katasztrófa. – Az egy dolog, hogy elvesztettem a férjemet, François-Xavier-t, de ráadásul a válóper során is én húztam a rövidebbet, és végül ez a rémség jutott nekem az egyezség részeként. Nem akarom azt mondani, hogy a franciák a saját honfitársaiknak kedveznek, ha válásról meg vagyonmegosztásról van szó, de hát… nyilvánvalóan így van. Félig francia vagyok, de ebben az esetben ez semmit sem számított, főleg nem a férjem befolyásos pereputtyával szemben. Tanulság magamnak: soha többé ne menj feleségül egy ügyvédklán tagjához.

Manon rosszallóan csettint a nyelvével, miközben bekukucskál az ablakon.

– Mintha időcsapdába kerültünk volna. A hetvenes évek telefonáltak, hogy visszakérik az avokádózöld függönyöket.

A színvilág maga is egy retró rémálom; ehhez hasonló látvánnyal Párizsban ritkán találkozik az ember. Nem véletlenül…

Nehéz kordában tartani a keserűségemet. François-Xavier lelépett egy másik nővel, és most épp valamelyik trópusi szigeten sütteti a hasát (természetesen az én pénzemen), miközben én egy olyan hotelben leszek kénytelen lakni, ami bármelyik pillanatban kártyavárként omolhat össze. De muszáj maradnunk, még akkor is, ha úszunk a koszban, és megsüketülünk a felújítás zajában.

Innen nézve a L’Hotel du Parc igencsak le van pukkanva.

– Alapjában véve semmi bajom az olcsó szállásokkal, de ez… – Elhallgatok, a mondat végét inkább megtartom magamnak.

A hotelhez négy hátizsákos turista is „járt”, akik vállalták, hogy kedvezményes árért cserébe szemmel tartják a helyet, amíg lezárul a válási hercehurca. Megkértek, hogy maradhassanak a felújítás idején is, amibe örömmel beleegyeztem, hiszen most minden eurónak helye van, bármilyen szerény összegről legyen is szó.

– Arra viszont nem gondoltam, hogy ekkora lomhalmokat kell majd kerülgetniük – mutatok az ablakon keresztül a bent felgyűlt törmelékhegyek felé.

– Ugyan már, nem is olyan vészes – legyint Manon. Mondja ezt az a nő, aki amúgy is a padlón tartja a ruhakupacait, és valószínűleg fel sem tűnt volna neki a hatalmas rumli, ha én nem hívom fel rá a figyelmét. – A szobáik biztosan rendben vannak, és különben is, bohém nomádként valószínűleg majd’ kiugranak a bőrükből, hogy Párizs szívében lakhatnak, potom pénzért.

– Oui. – Manonnak igaza van. Valószínűleg tényleg odavannak a helyért, hiszen mindkét párnak saját szobája és fürdője van, ami igazi luxus, ha azt vesszük, hogy egy diákszállón ennyi pénzért csak egy emeletes ágy jutna. – Csakhogy attól még elég kiábrándító a látvány.

– Ezen könnyen segíthetünk. Oké, a berendezés tényleg borzalmas, de az csupán külsőség. Első ránézésre egy alapos nagytakarítás és egy kis stílusváltás csodát tenne – magyarázza Manon, miközben közelebb lép, végighúzza az ujját az ablakkereten, és diadalmasan felmutatja a szürke porral borított ujjbegyét. – Látod? Egy alapos sikálás, és rá sem ismersz majd a helyre.

Nagyon remélem, hogy igaza van, mert igencsak szűkös a keretem. Eladni sajnos nem tudom, ugyanis kiderült, hogy François-Xavier jóval a piaci ár fölött vásárolta az ingatlant, így a jelenlegi becsült értéke még a tetemes jelzáloghitelt sem fedezné. Csak egy hatalmas adóssághalom maradna a nyakamon – nem csoda, hogy az exem olyan nagyvonalúan rám sózta ezt a csodás ingatlant.

Az ingatlanos két lehetőséget vázolt fel: vagy kicsit rendbe szedjük a helyet, és egyszerű, letisztult, pénztárcabarát hotelként működtetjük – ez lenne az olcsó, maceramentes verzió –, vagy valami különleges stílust adunk neki, amivel kitűnik a párizsi kínálatból. Utóbbi persze jóval rizikósabb, de ha jól sikerül, sokkal többet érhet, ezért inkább efelé hajlok. Azt javasolta, először építsünk ki egy állandó vendégkört, és csak utána dobjuk piacra. Végül is milyen nehéz lehet? Ez tipikus „költs, hogy kereshess” helyzet, és szerencsére Manon mellettem áll. Már századjára teszem fel magamnak a kérdést, mi a fenét művelek. Ez egyáltalán nem az én asztalom; nagyon nem.

De végül is, ha jobban belegondolok, mi baj történhet? Rengeteg felújítási tapasztalatom van… romantikusregényíróként. Ahh!

A terv tehát az, hogy új életet lehelünk ebbe a megfáradt, öreg hölgybe, és legalább részben megnyitjuk karácsonyra, hogy elcsípjük az utolsó pillanatban szállást kereső turistákat. Merész terv, tekintve, hogy már novembert írunk. Miközben ezen töprengek, egy egér suhan át az ablakpárkányon, én pedig váratlanul hangos zokogásban török ki, amin még magam is megdöbbenek. A nagy, drámai hüppögésem persze rögtön felkelti a járókelők figyelmét.

– Ne engedd, hogy az a nyomorult győzzön, Anaïs! – mondja Manon. Nem éppen az az ölelgetős típus, úgyhogy inkább meglök a csípőjével; nála ez nagyjából egy érzelmes medveölelésnek felel meg. – Gondolj bele, tényleg lehetne rosszabb is…

A mondata félbeszakad, mert valami hangosan megreccsen fölöttünk. Egyszerre kapjuk fel a fejünket, én pedig vérfagyasztó sikolyt hallatok, amikor az öreg „L’Hotel du Parc” tábla hatalmas robajjal lezuhan, és hajszálnyira a lábam előtt csapódik a földnek.

Még mindig visítva fordulok Manon felé, aki meglehetősen unott fejjel áll mellettem, láthatóan egy cseppet sem zaklatta fel, hogy majdnem szörnyethaltam ennek a borzalmas romhalmaznak a lábánál.

– Befejeznéd végre? – mordul rám, miközben mindkét kezét a fülére szorítja.

Mit mondjak? Nehéz időszakon vagyok túl, minden érzést kétszeres intenzitással élek meg. De könyörgök, hogy lehet ő ilyen higgadt?!

– M-majdnem meg… Meg is halhattam…

– Ezt nagyon rosszul látod! Ez szó szerint égi jel volt! Össze is lapíthatott volna ez a vacak, de tessék, mégis itt állsz, épen és egészségesen, minden végtagoddal együtt.

A zokogásom most inkább panaszos nyafogássá szelídül.

– Még meghalni sem tudok normálisan! Inkább el kell viselnem ezt a hosszan tartó szenvedést, miközben François-Xavier sütteti az ocsmányul kidolgozott testét – ami utólag nézve már önmagában is elég figyelmeztető jel volt –, ráadásul azzal a nővel, aki egy kukkot sem beszél franciául. Egyáltalán hogy a csudában értik meg egymást?

Manon erre egy meglehetősen szemléletes, kissé obszcén kézmozdulattal közli, hogy szerinte hogyan kommunikálnak. Felnyögök.

– Kösz, Manon, de igazán megkímélhetnél a részletektől. Bennem is elevenen él a kép, tekintve, hogy konkrétan rájuk nyitottam. Egy életen át tartó terápia sem fogja kitörölni a fejemből azt a látványt.

– Bocsi – húzza el a száját Manon. Az unokahúgom nem az öncenzúráról híres, és gyakran mond ki kényelmetlen igazságokat, de soha nem rosszindulatból.

– Az a nő most már nyakig benne van, és ez önmagában elég büntetés – jegyzem meg. – François-Xavier egy disznó, utolsó szemétláda, hazug, csalfa önimádó pojáca, akinek a fejében legfeljebb a szél fütyül.

– Csak szívességet tett neked az a férjrabló – mondja Manon.

Tényleg?

– Végül is ha nem ő, akkor jött volna egy másik nő – mondom keserűen. Úgy tűnik, François-Xavier nem egészen fogta fel, mit jelent az a bizonyos „lemondok mindenki másról” mondat, amikor olyan nagy mellénnyel kimondta az esküvői fogadalmat.

– Ami azt illeti – mondja Manon, pajkos csillogással a szemében –, a pletykák szerint az a nő már kiűzetett a paradicsomból, és most valami Ceecee nevű társasági pillangó lépett a helyébe.

Leesik az állam.

– Máris dobta Helgát? – Bár magam sem értem, min lepődöm meg; pontosan ezt csinálta akkor is, amikor még hivatalosan az én férjem volt.

– Oui, lecserélte egy nagymenő csajra, akinek persze a családja kőgazdag, úsznak a pénzben. Remélem, a família alaposan utánanéz François-Xavier múltjának, és hamar rájönnek, hogy csak egy pénzéhes, felkapaszkodott senki, aki kétségbeesetten próbál dörgölőzni a felsőbb körökhöz.

Nem úgy, mint én, aki annyira vak és naiv voltam, hogy nem láttam át a szitán. Akkoriban egyik könyvbemutató követte a másikat Párizs-szerte, az óriásplakátokon ott virított a nevem, és egyszer csak François-Xavier „véletlenül” besétált az életembe. Akkor még elhittem, hogy ez két lélek sorsszerű találkozása, nem pedig egy dörzsölt szélhámos hideg fejjel megtervezett akciója.

– Kitől hallottad ezt? – kérdezem döbbenten. Komolyan nem értem, miért érzek bármi részvétet Helga, az egykori házvezetőnőm iránt, hiszen ő csavarta el a férjem fejét, de mégis együtt kell érezzek vele, mert pontosan tudom, milyen veszedelmesen elbűvölő tud lenni az a nagydumás szélhámos. Persze Helga sem ártatlan, de minden haragom arra a személyre irányul, akinek örök hűséget fogadtam.

– Mindent kiposztolt az új csajról a Facebookon. Az a pasi kényszeresen kiteregeti az életét, nem bírja ki posztolás nélkül.

Mintha szíven szúrtak volna.

– Te még mindig ismerőse vagy a Facebookon? – Egyértelműen megtiltottam, amikor szakítottunk. A család minden tagjának megparancsoltam, hogy tiltsa le, ezzel is kifejezve a szolidaritásukat.

Manon felkuncog.

– Álprofilról követem azt a nyálkás kis görényt, de csak azért, hogy szemmel tartsam.

A homlokomra csapok.

– Manon! Fogadok, hogy jól elszórakozgattál azzal a szerencsétlennel!

– Oui. Elég rendesen megszívattam azt a pojácát, annyi szent. Az az ostoba keresztül-kasul rohangált egész Párizsban, hogy randizhasson a titokzatos „Lolával”. És quelle surprise, a szegény lánynak mindig közbejött valami: hol letört a cipősarka, hol ellopták a robogóját, hol meg a nagyiját kellett sürgősen állatorvoshoz vinnie… – nevetett fel Manon gúnyosan.

Az ajkamba kell harapnom, hogy visszatartsam a nevetést, mert semmi szükség rá, hogy még bátorítsam is. A végén még tényleg létrehoz száz kamu profilt, és az lesz a legfőbb küldetése, hogy romba döntse François-Xavier szerelmi életét.

– Ne szórakozz vele, mert ha rájön, hogy te állsz mögötte, akkor életem végéig hallgathatom a sirámait.

Manon ravasz vigyora egyértelműen azt sugallja, hogy a veszély szó nem szerepel a szótárában.

– Soha nem fog rájönni. Először is, annyi esze van, mint egy marék döglött lepkének, másrészt mindig VPN-t használok, elrejtem az IP-címemet, ergo követhetetlen vagyok. És különben sem ő az egyetlen a bosszúlistámon…

Merde! Komolyan mondom, nem lepne meg, ha Manon egy komplett bosszúlistát ragasztott volna a laptopja aljára. De a saját csatáimat magamnak kell megvívnom.

Felsóhajtok.

– François-Xavier IQ-ja körülbelül egy osztrigáéval vetekszik.

– Nana, azért ne sértegessük az osztrigákat – jegyzi meg Manon halálos komolysággal.

Halvány, könnyáztatta mosollyal jutalmazom.

– Ha beledöglök is, ami a mai incidens után teljesen reális, végigcsinálom!

Különben is, simán kinézem François-Xavier-ből, hogy meglazította a L’Hotel du Parc tábla csavarjait, aztán bízik a szerencsében. Ekkor belém hasít egy újabb nyugtalanító gondolat, és levegő után kapkodok.

– Úristen, azonnal módosítanom kell a végrendeletemet! Még mindig ő az örökösöm! Már csak az hiányzik, hogy halálra lapítson ez a romhalmaz, ő meg vigyorogva besöpri azt a szánalmas kis összeget, ami utánam maradt. Valamit ki kell találnom, hogyan riogassam majd a túlvilágról.

– Csak nem arra célzol, hogy…? – Manon szeme izgatottan elkerekedik. Csak ő tud lelkesedni egy lehetséges gyilkossági kísérletért, még akkor is, ha én lennék a kiszemelt áldozat, a kedvenc unokatestvére. Mit is mondhatnék? Van egy hátborzongató, morbid oldala ennek a lánynak.

Rosszallóan ciccegek. Mostanában tényleg vagy sóhajtozom, vagy sírok, vagy ciccegek.

– Nem, semmi ilyesmire nem gondolok. François-Xavier önszántából soha nem mászna fel egy tetőre, túl nagy lenne a kockázata, hogy még a végén leesik, és összetöri azt a tökéletes arcát.

A hiúság szobra az a pasi, nincs rá jobb kifejezés. Eleinte még tetszett, hogy ennyire ad magára, de nyilván rózsaszín szemüvegen át néztem. Ma már tisztán látom, hogy az exem csak egy felszínes, önimádó pojáca, aki bármi áron reflektorfényben akar fürödni.

– Ez igaz, viszont emiatt tutira újraindítanám a podcastomat – lelkesedik Manon. – Beleásnám magam a házasságod történetébe meg abba a hazugságspirálba, amit épített, és az lenne a címe, hogy Váratlan fordulat: A végjáték. Ooh là là!. Bármennyire is imádlak, el kell ismerned, hogy ez elég ütős cím lenne; pláne, hogy író vagy, nem?

Felvonom a szemöldököm. Egyáltalán nem lep meg, hogy Manon rajong a bűnügyi sztorikért; korábban még egy podcastot is vezetett, amelyben megoldatlan eseteket boncolgatott. De ahogy nála sok minden, ez is hamar kifulladt, pedig meglepően sikeres volt: számos családnak segített újra reflektorfénybe állítani rég elfeledett ügyeket. Engem mindig kirázott a hideg attól, hogy valaki órákon át az emberi természet legsötétebb bugyraiban vájkál, de Manont ez sosem zavarta különösebben. Egyetlen motivációja az volt, hogy segíthessen kézre keríteni a rosszfiúkat.

Jobban nem is különbözhetnénk egymástól, és talán éppen ezért állunk olyan közel egymáshoz. Én mindig mindent alaposan megfontolok, Manon viszont a spontaneitás két lábon járó szobra. Ő gondolkodás nélkül kimond mindent, ami átsuhan az agyán, akár odaillő, akár nem, én viszont mindig mérlegelek, hogyan csapódnak majd le a szavaim. Sokáig azt hittem, én vagyok a biztos támasza, akihez bármikor fordulhat, ha összedől körülötte a világ. Most viszont ő tölti be ezt a szerepet az én életemben. Ki gondolta volna, hogy egyszer épp a szeleburdi unokahúgom lesz a vigaszom?

Szemerkélni kezd az eső, mélyebbre süllyesztem a kezem a kabátom zsebébe.

– Majd meglátod, igazi gyöngyszemet varázsolok ebből a düledező romhalmazból. Ragyogó hotelt csinálok belőle, ahová özönlenek majd a karácsonyi időszakban a vidám turisták. És közben még arra is jut időm, hogy megírjam az új regényemet: Hogyan öljük meg a férjünket, és hová ássuk el a hulláját?

Jó, talán csak a harag beszél belőlem. Valójában szívmelengető, vidám romantikus történeteket írok, de ez a műfaj most egy időre parkolópályára került, mivel mostanában nem vagyok éppen szerelmes hangulatban. Akárhányszor nekikezdek az új könyvemnek, a sztori előbb-utóbb vérfürdőbe torkollik, ahol a megcsalt feleség bosszút áll, és brutális módon agyonveri hűtlen férjét. Úgy tűnik, mégis jobban hasonlítok az unokahúgomra, mint gondoltam. Kizárt, hogy Margaret, a brit ügynököm ezt csak úgy benyelné. Ugyanakkor az írás terápiaként működik: ha kiírom magamból ezeket a bosszúszomjas gyilkolászós történeteket, az segít feldolgoznom a fájdalmamat, akkor is, ha végül minden történet a kukában végzi. Vagy legalábbis ezzel áltatom magam…

Talán át kellene nyergelnem a feminista sorozatgyilkos műfajra, ahol büntetlenül, vidáman kaszabolhatom halomra a hűtlen pasikat? És már megint potyognak a könnyeim… Most komolyan, mi a fene ütött belém? Alapvetően nem vagyok ilyen érzelgős bőgőmasina.

– Azt hiszem, itt az ideje egy kis motivációs beszédnek – jelenti ki Manon, miközben szúrósan rám mered. Látom rajta, hogy kezd már elege lenni a folyamatos érzelmi kitöréseimből. Manon a nyers humor és a szarkazmus embere; az érzelmek világa számára kész labirintus, amit megfejteni is nehezére esik, nemhogy átélni, ezért valószínűleg halálosan fárasztja már a folytonos hangulatingadozásom. Sosem tudtunk igazán mély, érzelmes beszélgetéseket folytatni, mert képtelen palástolni, mennyire hidegen hagyják ezek a dolgok, és nem igazán tud azonosulni velük. Mindig furcsállta, miért agyalok annyit az élet és a szerelem apró-cseprő kérdésein, és gyakran figyelmeztet, hogy szerinte kész időpocsékolás ilyen apróságokon őrlődni.

– François-Xavier majd szépen leég, és úgy összetöpörödik a trópusi hőségben, mint egy aszalt szilva – folytatja kíméletlen derűvel. – Kiszárad, idő előtt megöregszik, és hosszú, durva, fehér szőrszálak nőnek majd a füléből meg az orrából, a túlzásba vitt napozásnak köszönhetően. Szóval elég siralmas jövő vár a te szökevény férjedre.

Erre már végképp nem tudok mit mondani.

Ahogy a párizsi levegő egyre hűvösebb lesz, Manon fázósan toporog, de tovább szónokol:

– Már az első perctől kezdve nyilvánvaló volt, hogy az a pasi nem tiszta lapokkal játszik, de hallgattál te ránk, Anaïs? Non.

Gyakorlatilag az egész család – Nagy-Britannia partjaitól kezdve Dél-Franciaországig – figyelmeztetett, hogy François-Xavier nem őszinte, csak egy szerepet alakít. Én persze legyintettem a sok negatív véleményre, és meggyőztem magam, hogy a családom kicsit begolyózott. Nem látták azt, ami köztünk volt, túlságosan lefoglalták őket a családi pletykavonalon keringő hírek. Alapvetően nem vagyok spontán – az Manon reszortja –, ezért is lepett meg mindenkit, hogy ez a kapcsolat, majd a házasság ilyen villámgyorsan történt.

Nagy nehezen elfojtom a kitörni készülő zokogást.

– A szerelem vak.

– És süket is – teszi hozzá Manon rezzenéstelen arccal.

Igaza van. Egyetlen figyelmeztetésüket sem vettem komolyan. Teljesen elkábított a szerelem, mintha valami álomvilágban éltem volna; megbabonázott ez a férfi, aki túl szépnek tűnt ahhoz, hogy igaz legyen. Spoilerveszély: az is volt.

Évekig írtam romantikus regényeket, így nem csoda, hogy magam is vágytam egy hús-vér hősre. És mintha csak a lapokból lépett volna elő, megjelent az életemben François-Xavier: sármos, elegáns, művelt, igazi könyvmoly, aki ráadásul még azt is bevallotta, hogy titokban imád romantikus regényeket olvasni, mert szereti a boldog befejezéseket. Pontosan tudta, mit kell mondania, hogy elbűvöljön, mintha én magam álmodtam volna meg a tökéletes főhőst. Minden kritériumomnak megfelelt, sőt, túl is szárnyalta őket. Úgy éreztem, végre én is átélhetem azt a sodró, mesebeli szerelmet, amire mindig is vágytam harminckét éves romantikus álmodozóként életem nagy szerelmével az oldalamon, és boldogan élünk, míg meg nem halunk. Alig egy hónappal a megismerkedésünk után megkérte a kezem, és ragaszkodott a villámgyors esküvőhöz, a barátaim és a családom legnagyobb riadalmára. Engem ez cseppet sem zavart, hiszen addigra már teljesen elvarázsolt, és biztos voltam benne, hogy végre megtaláltam a lelki társamat.

A házasságunk végül öt évig tartott, és finoman szólva sem volt tündérmese. Tulajdonképpen öt és fél, ha beleszámoljuk azt a fél évet is, mire végre sikerült hivatalosan is elválnunk, és végleg kilépett az életemből.

– Komolyan, hogy hihettem ebben a tündérmesében? – sóhajtok. A szerelem által okozott elmebajt törvényileg be kellene tiltani.

Manon rosszallóan csóválja a fejét.

– Az ilyen szélhámosok pontosan kiszagolják a másik gyenge pontjait, és François-Xavier ebben profi. És mellesleg minden nagystílű szélhámosnak dupla neve van, és már ebből sejthetted volna, hogy baj lesz. – Arcán ismét megjelenik az a jellegzetes „citromba harapott” kifejezés, amit mindig akkor használ, ha az élet túl sok kellemetlen meglepetést tartogat. Kihúzza magát, felölti az exem öntelt pózát, és mélyített hangon folytatja: – Bonjour, François-Xavier Giradot vagyok! Egy igazi szélhámos, üresfejű pojáca, aki még az ágyban is totál kudarc.

Komor hangulat telepszik szegény, megtépázott szívemre. Inkább nem is teszem szóvá, hogy nem éppen a motivációs beszéd mintapéldája. De látom rajta, hogy tényleg mindent megtesz, hogy kirángasson az önsajnálat gödréből, és be kell vallanom, a paródiája telitalálat. Akkor mégis miért fáj ez még mindig ennyire?

Épp akkor kezdtek egyre népszerűbbek lenni a könyveim, amikor François-Xavier feltűnt a színen. Hát persze, biztosan csak véletlen egybeesés volt, nem? Utólag persze belátom, hogy makacsul ragaszkodnom kellett volna a házassági szerződéshez, de akkor, a szerelem rózsaszín ködében teljesen feleslegesnek tartottam. A válás után ő kapta meg a csodás lakásunkat a Le Marais-negyedben, én meg ezt az omladozó romhalmazt. Már az elején gyanút kellett volna fognom, amikor kiderült, hogy az én drágám családja tele van ügyvédekkel, bár ő maga sehol sem dolgozott. A jogászai teljesen bedaráltak: annyi papírt zúdítottak a nyakamba, hogy a saját ügyvédem végül kétségbeesetten azt javasolta, állapodjunk meg, különben a gatyám is rámegy a perköltségekre. Ahhoz képest, hogy állítólag okos nő vagyok, ezt szépen elszúrtam.

Megint feltámad bennem a vágy, hogy egy regényben vegyek elégtételt rajta, és valami kifinomult módszerrel megkínozzam. Már csak az nem világos, hogy ez egészséges reakció-e részemről, vagy kezdek végleg elszakadni a valóságtól.

Némán peregnek végig a könnyek az arcomon, szinte észre sem vettem, mikor jött rám megint a sírás. Már kezd zavaró lenni, de nem sok mindent tehetek ellene. Egyszer csak elapadnak majd, elvégre nem lehetnek végtelen készleteim. Ez a pasas egyáltalán nem érdemli meg, hogy sírjak utána, mégis képtelen vagyok uralkodni az ösztöneimen. Talán a megaláztatás beszél belőlem. Ki tudja?

Hiába törlöm le a könnyeket, csak annyit érek el, hogy maszatos, fekete csíkokat kenek szét az arcomon. Borzalmasan festhetek.

– Bonjour, bonjour! – szólal meg váratlanul egy sapkás férfi, és odalép hozzánk. A fiatal Ernest Hemingwayre emlékeztet; markáns, férfias arcát kipirosította a hideg, és valami vad, ellenállhatatlan, nyers életerő sugárzik belőle, miközben amerikai akcentussal ejti ki a francia szavakat. Amikor elmosolyodik, úgy csillan fel a tekintete, mintha épp valami titkot készülne elárulni.

Váratlan felbukkanása szinte villámcsapásként ér. Talán azért, mert a rég halott, karizmatikus írót idézi, vagy talán mert lehengerlően jóképű; mindenesetre valahol mélyen megszólal bennem a vészcsengő. Az ilyen pasik tökéletesen működnek a regényem lapjain, de az életben… nos, elég keserű leckét kaptam már ahhoz, hogy pontosan tudjam: óvatosnak kell lennem.

– Ön lenne az új hotelier? – kérdezi.

– Oui – felelem. Szállodatulajdonos. Én. Már maga a gondolat is annyira abszurd, de hát itt vagyunk. – Anaïs vagyok, ő pedig az unokatestvérem, Manon – mutatkozom be, és nyújtom a kezem. Ő azonban vagy nem veszi észre, vagy egyszerűen csak nem meri elfogadni, talán attól tart, hogy a szempillaspirál maradéka ráragad nagy, férfias tenyerére. Gyorsan letörlöm a szétkenődött festéket, és szorosabban húzom össze magamon a kabátot.

– Noah vagyok – biccent, majd a szomszéd épületre mutat. – Enyém a La Génération Perdue borbár.

Az elveszett nemzedék borbárja. Mennyire találó! Úgy tűnik, egy irodalomrajongóval van dolgunk.

Az amerikai férfiaknak egészen más a kisugárzásuk, mint a francia társaiknak. Vagy talán csak ő ilyen: bár folyékonyan beszél franciául, közben heves gesztusokkal is kíséri a mondandóját. Megfordul a fejemben, hogy így ragadt rá, amikor franciául tanult, és senki sem értette, amit mond; vagy egyszerűen csak harapós kedvében van. Nevetnem kell a saját agymenésemen: ez az ember csak azért jött, hogy üdvözöljön minket, én meg máris azt képzelem, hogy valami ördögi gonosztevővel állok szemben!

Még mindig szipogok, és sehogyan sem tudom összeszedni magam, miközben a szomszédos bár sötét homlokzatát bámulom. A front art déco stílusú, fekete-arany színben játszik, elegáns geometrikus díszekkel. Az ablak mögött szépia tónusú, bekeretezett fotók sorakoznak: Ezra Pound, Sylvia Beach, T. S. Eliot. Az „elveszett nemzedék” – Gertrude Stein találó elnevezése azokra a fiatal amerikai írókra és költőkre, akik az első világháború után Párizs bohém negyedeiben keresték az élet értelmét – olyan neveket takar, mint Hemingway, F. Scott és Zelda Fitzgerald, valamint Sylvia Beach. Lázadás, útkeresés, szabályok felrúgása.

– Igazán hangulatos a bár – jegyzem meg, és tényleg így is gondolom. Már épp azon vagyok, hogy tovább dicsérjem, sőt, még azt is eláruljam, hogy én is rajongok az irodalomért, amikor megelőz, és ő szólal meg előbb:

– Csak az a baj, hogy az ilyen szemét elriasztja a vendégeimet – bök a járdán heverő, darabokra tört „L’Hotel du Parc” táblára. Ó, most már értem, honnan az a feszült, ugrásra kész tartás. Már eleve arra készült, hogy jól helyre tegyen. Hát mégsem csaltak az ösztöneim! – Ez nagyon rossz fényt vet a környékre. Nem is beszélve magáról a hotelről, ami így is elég siralmas látványt nyújt, és napról napra egyre rosszabbul fest.

Pont, mint én. Talán mégiscsak összeillünk mi ketten, ez a hotel meg én.

Na de mégis, kinek képzeli magát ez az idegen, hogy máris kioktat, amikor alig öt perce vagyok itt? Noah azonban nem éri be ennyivel: csak mondja tovább a magáét, és hosszasan ecseteli, milyen állapotban van a hotel, és mennyire rontja az ő üzletének hírnevét. Ahhoz képest, hogy milyen dögös, idegesítően sokat beszél.

– Bár még csak november eleje van, hamarosan itt a karácsony, és vele együtt a turisták, akikből élünk. A Rue de Vaugirard-nak a lehető legszebb arcát kell mutatnia az ünnepi szezonra – szónokol.

Minden egyes mogorva szava nyomán lassan felszáradnak a könnyeim. A hangja fehér zajjá válik, egybeolvad a bennem fortyogó, vakító haraggal. Mi a fene van ezekkel a pasikkal mostanában?

– Excusez moi! – emelem fel a kezem, hogy félbeszakítsam a tirádáját, miközben angyalian édes, ám annál gyilkosabb mosoly terül el az arcomon, ami tökéletesen álcázza a bennem tomboló dühöt. – Te mindig így viselkedsz? Odalépsz egy nyilvánvalóan zaklatott nőhöz, és rögtön követelőzni kezdesz? Nem tűnik fel, hogy talán nem ez a legmegfelelőbb pillanat?

Arcán értetlenség suhan át, mintha most mérne fel először igazán.

– Én… öhm… – dadogja zavartan.

Mély levegőt veszek, hogy rázendítsek:

– Pár perccel ezelőtt kis híján agyonütött ez a cégér, te meg idecsörtetsz, és van képed azt követelni, hogy azonnal takarítsam el? Még arra sem volt időm, hogy bedugjam a kulcsot a zárba, te meg már azzal jössz, hogy a hotel rontja az egész hatodik kerület imázsát? – A hangom oktávokat ugrik, ahogy belelendülök. – Mégis hogy mered siralmasnak nevezni, mintha már semmi remény nem lenne? – Manon finoman megszorítja a vállamat, mintha csitítani akarna, de nem hagyom magam: – És még azt is feltételezed rólam, hogy én teszem majd tönkre a karácsonyt? Ennél sértőbbet még nem is hallottam!

A párizsi karácsony semmihez sem fogható: igazi téli mesevilág kicsiknek és nagyoknak, ráadásul az év legszebb időszaka számomra. Erre most idejön ez a Grincs, hogy elrontsa a hangulatomat.

– Egyáltalán ki nevezett ki téged főnöknek?

Noah grimaszol, és felemelt kézzel, megadóan hátrál egy lépést, mintha attól tartana, hogy mindjárt nekirontok, mint egy megvadult rénszarvas. Talán nem is jár olyan messze az igazságtól. Villám megőrült!

– Úgy látom, nagyon rossz pillanatot választottam ehhez a… öhm… beszélgetéshez, úgyhogy most inkább magatokra hagylak benneteket. Sőt, ha gondolod, akár össze is szedhetem én a táblát, ha az segít.

Na, ez aztán már tényleg mindennek a teteje!

– Miért, csak mert nő vagyok, már nem is boldogulok egy kis fizikai munkával, ugye?

Noah szeme elkerekedik, és mintha halk nyüszítést hallatna. Nehéz lenne biztosan megállapítani, mert a fejemben tomboló viharban alig hallok bármit is. Manon akkorát ránt a karomon, hogy majdnem orra bukok.

– Mi van már? – csattanok fel.

– Tudod, hogy én is imádom a jó kis dührohamokat, de most már tényleg vegyél egy mély levegőt! François-Xavier-re vagy dühös, nem Noah-ra – mondja Manon szárazon. Na, jó, ha már ő mondja, hogy nyugodjak le, akkor tényleg túl messzire mentem.

Az unokatestvérem Noah felé fordul, és gondolkodás nélkül kiböki:

– Anaïs most teljesen kifordult magából. A férje megcsalta, úgyhogy jelenleg minden férfiban az ellenséget látja.

– Manon! – sziszegem. Ez a nyers őszinteség elképesztően kínos. De vajon igaza van? Tényleg minden férfira úgy nézek, mintha ő lenne a főgonosz? Bár, ha jobban belegondolok, talán természetes, hogy így reagálok egy ekkora csalódás után.

Az írói agyam máris beindul.

Hilary imádta a karácsonyt. Idén különösen élvezte, amikor egy embernagyságú cukorpálcával fejbe kólintotta kiállhatatlan szomszédját, majd jó szorosan körbetekerte egy égősorral – pont úgy, mint ahogy a karácsonyi vacsorához szánt sertéssültet szokták. Halk kis csobbanás hallatszott, amikor begurította a Szajnába. Többé már nem szólhat bele semmibe.

A dühöm ugyanolyan gyorsan elpárolog, ahogy jött. Tényleg túlreagáltam? Mintha egy vadidegen lépett volna a helyembe. A régi énem sosem ordibált volna így senkivel. Másrészt viszont, a régi énem választotta azt a pasast, aki a férjem volt, szóval lehet, hogy mégis ez az új, harciasabb verzióm lesz a nyerő. Mindenesetre együtt kell majd dolgoznom ezzel a fickóval, úgyhogy jobb lesz, ha elsimítom valahogy a dolgot, még ha semmi kedvem sincs hozzá.

Megfordulok, hogy beszéljek vele, de már hűlt helye. Tipikus. A férfiak egyetlen pillantást vetnek rám, és máris kereket oldanak.

Manon meglepetten felnevet.

– Sosem gondoltam volna, hogy egyszer én leszek kettőnk közül a békítő fél. Ez általában a te reszortod szokott lenni.

Kezembe temetem az arcomat.

– Szerinted helyrehozhatatlan kárt okoztam? – sóhajtok. Már csak egy zsémbes szomszéd hiányzik, aki percenként panaszkodik, amint beindul a felújítás.

Manon felhorkan.

– Ugyan már! Oké, a végén sikerült ráhoznod a frászt szegény pasira. Úgy nézett ki, mint aki éppen kóstolgatja a félelmet, és azon tűnődik, hogy ínyére való-e, vagy sem. Pedig mielőtt kitört belőled a vulkán, szabályos szívecskéket láttam a szeme helyén. Ráadásul még irodalomrajongó is, pont mint te! Csak nem megtaláltuk a következő szerelmes regényed új főhősét? Egy karácsonyi románc a megtört szívű unokatesómnak, non?

Merde, ő is kiszúrta. Noah pontosan az a fajta férfi, akire alapesetben totál rá tudnék kattanni: vagány, dögös, könyvmoly. De ennek mostantól vége.

Eszem ágában sincs bevallani, hogy felkeltette az érdeklődésemet.

– Nem kaptad meg az üzenetet? A romantikának vége. HALOTT.

Erről a kis l’affair már gondoskodott.

2.

L’AFFAIR – HAT HÓNAPPAL EZELŐTT

– Drááágááám – énekli a telefonba Margaret, az ügynököm, aki csak akkor nyújtja el a szót, ha valami szaftos hírt akar közölni velem. – Egy fantasztikus ajánlatot kaptunk, amit szerintem érdemes megfontolni. Egy Los Angeles-i produkciós cég, a Kiss Films megvásárolná a Szerelem luxuskivitelben című regényed megfilmesítési jogát. Romantikus filmekre specializálódtak, szóval telitalálat. Ja, és a pénz… nos, ha zöld utat kap a projekt, szépen hízik majd a bankszámlád, arról nem is beszélve, mennyire meglódítaná a könyveladásokat is.

Legszívesebben visítanék örömömben, miközben átvágok a Pont Neuf hídon, Párizs legrégebbi hídján, amelynek a neve ironikus módon azt jelenti: „Új híd”, holott a tizenhetedik század elején épült. Lassan tovább ballagok a Bibliothèque Mazarine felé – ez az a könyvtár, ahol legszívesebben írok, még akkor is, ha a főkönyvtáros egy mogorva sárkány, aki azonnal ott terem, ha véletlenül hangosabban felsóhajtok, és máris kapok tőle egy alapos fejmosást.

– Most ugye csak ugratsz? – kérdezem hitetlenkedve. Korábban is akadtak filmes megkeresések, puhatolózó érdeklődések, de semmi komoly. Soha nem jutottunk el odáig, hogy bármit is aláírjunk.

– Nem, ez most nem vicc. Tegnap este hívtak – folytatja Margaret, és lelkesen mesél a Kiss Filmsről meg arról, min dolgoznak éppen. Komoly ügynek látszik, de azért próbálom lehűteni a kedélyeket.

– Tényleg annyira lelkesek, vagy csak tapogatóznak?

– Nagyon lelkesek. Már konkrét számokról és százalékokról beszélnek; olyan bontsunk-pezsgőt-erre-inni-kell hangulatban vannak. Na, mit szólsz? Kezdhetjük a tárgyalásokat?

– Oui, vágjunk bele! – Már fordulok is vissza Le Marais felé. Muszáj hazamennem, azonnal meg kell osztanom a hírt François-Xavier-vel, akit reggel sötét szobában hagytam, szegénykének kezdődő migrénje volt. Ilyenkor nem akarom zavarni, hadd pihenjen, hátha elmúlik. Én meg addig rendszerint a könyvtárba vonulok, és valahogy a könyvek között, a szavak ölelésében mindig jobban haladok.

– Akkor el is kezdem a szervezést – mondja Margaret. – Te meg ünnepelj szépen azzal az ellenállhatatlan francia férjeddel! Egyébként hogy vagytok mostanában?

Eltűnődöm egy pillanatra, mielőtt válaszolnék.

– Hát… jól alakulnak a dolgok. Csak épp… François-Xavier most munka nélkül van. Még nem döntötte el, hogy kövesse-e a családi hagyományt, és belevágjon a jogi tanulmányokba, vagy inkább megvalósítsa régi álmát, és felújítsa azt a kissé lepukkant hotelt, amit nemrégiben vett… vagyis vettünk a hatodik kerületben. Szóval, mondhatni, elég képlékeny most minden.

Talán csak későn érő típus. Gyakran mondja, hogy ő a család fekete báránya, és igyekszem mindenben támogatni, mert tudom, milyen nehéz lehet kilógni a sorból, amikor a testvérei menő ügyvédek.

– Ti vettetek egy hotelt?! – csattan fel Margaret.

A fejemhez kapok. Mi a csudának kellett ezt szóba hoznom?

– Igen, vettünk egy butikhotelt. Tizennyolc szobája van. Az az álma, hogy saját kezűleg felújítja, és hotelier lesz. Csakhogy…

– Megengedhetitek ezt magatoknak?!

Margaret fillérre pontosan tudja, mennyit keresek, úgyhogy felesleges ködösíteni.

– Nagy nehezen. Abban bíztam, hogy mire idáig eljutunk, már belekezd a felújításba, de úgy tűnik, kezd elpárologni a lelkesedése. Persze nem az ő hibája – teszem hozzá gyorsan. – Egyre gyakrabban gyötrik ezek a szörnyű migrének, amik egész napra kivonják a forgalomból. Ráadásul ott van az az állandóan visszatérő hátfájás is…

Az igazat megvallva a hotelre felvett jelzálog olyan nyomasztó, hogy éjszakánként álmatlanul forgolódom miatta, és szép lassan felemészti az összes tartalékomat. Egyetlen megoldást látok csak: gyorsabban kell írnom, és legalább plusz egy könyvet kiadni évente, hogy valahogy felszínen maradjunk. Ha ez a filmes dolog valóban beindulna, legalább egy kis levegőhöz jutnánk. Csakhogy az ilyesmi sosem egyik napról a másikra történik. Évekbe is telhet, mire elkészül a film, ha egyáltalán zöld utat kap. Addig meg az opciós díj csak egy vékonyka szelet a tortából, amely messze nem elég ahhoz, hogy nyugodtan alhassak.

– Anaïs, ez a fickó egy mihaszna semmirekellő! Már egy ideje házasok vagytok, és még mindig keresi önmagát? Légy velem őszinte!

Elmosolyodom. Margaret mindig is szókimondó volt, és az is marad.

– Nem, nem, ez csak átmeneti – válaszolom ugyanazt, amit minden reggel mantrázok magamban is. Az igazság az, hogy François-Xavier még orvoshoz sem hajlandó elmenni a fejfájásai vagy a hátfájása miatt; tipikus férfi, aki inkább hősködik, mintsem bevallja, hogy baj van. Valójában már régen be kellett volna jelentkeznem helyette, de annyira szorít a határidő meg a rengeteg pluszfeladat, ráadásul ott az a csomó PR-kötelezettség, hogy egyszerűen nem jutok el odáig.

– Az esküvőnkön megfogadtam, hogy jóban-rosszban kitartok mellette – teszem hozzá csendesen. – És ezt a fogadalmat nem akarom megszegni.

– Szóval ezért írsz most ennyit! Azt hittem, a szerelem ihletett meg a szerelem városában!

– Hát, az is benne van. Párizs tényleg a világ legromantikusabb városa. És ne érts félre, bár François-Xavier most épp nem dolgozik, és… nos, még keresi az útját, ez csak egy kis megtorpanás. A kapcsolatunk erősebb, mint valaha. Még mindig teljesen odáig vagyunk egymásért – mondom talán túl csilingelő hangon, mintha nemcsak Margaretet próbálnám meggyőzni, hanem magamat is. – Ráadásul ma van az ötödik házassági évfordulónk!

– Akkor duplán van okod az ünneplésre! – lelkesedik Margaret. – Oszd meg vele a jó hírt, és figyeld az e-mailed; hamarosan érkezik az ajánlat.

– Úgy lesz. Köszönöm, Margaret.

Szinte repülök hazafelé, az egyébként harmincperces utat húsz perc alatt teszem meg. Alig várom, hogy meglepjem François-Xavier-t a jó hírrel. Igaz, szegénykém épp migrénnel fekszik az ágyban, ez talán nem épp a legjobb pillanat… de mégiscsak a házassági évfordulónk van. Ennyi öröm igazán jár nekünk.

Ahogy beszállok a liftbe, egy pillanatra eszembe jut, milyen kár, hogy nem ugrottam be egy üveg pezsgőért. Talán a jó hír önmagában is csodát tesz, elmulasztja a fejfájását, és el tudunk menni egy hosszú, ráérős ebédre a La Tablier Rouge-ba, a kedvenc bisztrónkba. Ott van az a bájos borospince, ahol a vendégek maguk válogathatnak a természetes vagy biodinamikus borok közül; meghitt, sallangmentes hely, ahol házias francia fogásokkal kényeztetik az embert.

Kilépek a liftből, előhalászom a kulcsomat a táskámból. Már épp fordítanám a zárban, amikor nevetést hallok kiszűrődni bentről. Nevetés? Az meg hogy lehet?

Aztán beugrik, hogy ma van Helga napja. Ő az új, vidám, fiatal takarítónőnk. Alig beszél franciául vagy angolul, többnyire pantomimmel kommunikálunk, ami gyakran végződik hangos nevetésben, amikor félreértjük egymást.

Őszintén szólva már egy ideje fontolgatom, hogy elküldöm, amíg nem rendeződnek a pénzügyeink, de egész egyszerűen nincs szívem kirúgni. Helga mindig tovább marad, mint kellene, látszik, mennyire komolyan veszi a munkáját. És a mai világban, amikor minden borzasztóan drága, nehéz szívvel fosztanám meg ettől a kis bevételtől.

Ha nevetnek, az csak azt jelentheti, hogy François-Xavier jobban van, úgyhogy tényleg lesz mit ünnepelnünk. Mosolyogva nyitok be, de megtorpanok: üres a nappali.

A kulcsomat a kis porcelántálkába dobom, és a hang irányába indulok. Bár ami most kiszűrődik, már nem is igazán nevetés… inkább valami tompa nyögés. A szívem hevesen kalapál, próbálom elhessegetni a képtelen gondolatot. Talán csak egy nehéz bútort tolnak arrébb, más nem lehet. Aztán benyitok a hálószobába, és földbe gyökerezik a lábam. Se elfordulni, se mozdulni nem tudok. A legrosszabb az egészben az, hogy egy teljes percig észre sem vesznek. Aztán amikor végre meglátnak, François-Xavier ellöki magától a nőt, és az álláig felrántja a lepedőt, mintha az bármit is számítana. A lány pedig ott marad a paplanon – az én oldalamon meztelenül –, csendben, magára hagyva.

Pislogok. Aztán újra. De a kép nem változik. Ez nem valami groteszk látomás. Ez a valóság.

Várok, hogy François-Xavier megszólaljon. Vagy hogy Helga kibökjön valamit az anyanyelvén – valami félreértésről, kulturális különbségekről, vagy hogy takarítás közben véletlenül meztelenül az ágyra esett. De nem történik semmi. Csak a bennem feltorlódó, vakító düh, ami valahonnan mélyről indul, csapódik ki száguldva a számon:

– TE HAZUG DISZNÓ!

Ahogy kimondom, a fejemben már össze is áll a kép. Minden „migrénes nap” pontosan egybeesett Helga „takarítós napjával”. Hogy a fenébe nem jöttem rá eddig?

Egy pillanatra még az is átfut az agyamon: takarított egyáltalán? Vagy hónapokon át még fizettem is azért, hogy ez a nő heti rendszerességgel… ágytornázzon a férjemmel? Valahogy ez a gondolat még jobban gyomron vág.

– Takarodjatok ki innen! Mindketten! – ordítom, és most már a plafon is visszhangzik.

Helgának ehhez nem kell pantomim. Felkapkodja a ruháit a földről, és kisprintel mellettem.

François-Xavier megadóan felemeli a kezeit, és lassan, kimérten megszólal:

– Én nem megyek innen egy tapodtat sem. Üljünk le, és beszéljük meg felnőtt módjára.

A szemem akkora lesz, hogy lassan tényleg attól félek, kiesik a helyéről.

– Felnőtt módjára? Komolyan?! Felnőttek módjára beszélgessünk arról, hogy lefeküdtél a bejárónőnkkel, miközben azt hazudtad, hogy majd’ belehalsz a „migrénbe”?

Hogy lehettem ekkora idióta? Az orrom előtt zajlott az egész, és én semmit nem vettem észre.

Ő meg… még van képe hozzá, hogy rám villantson egy féloldalas mosolyt.

– Nem jelentett semmit, hidd el. Csak figyelemelterelés volt.

Egy pillanatra komolyan megfordul a fejemben, hogy leütöm. Aztán elképzelem, ahogy egy sötét cellában ülök, és évekig azt a silány börtönkosztot eszem… Ér ez nekem ennyit? Végül úgy döntök, hogy nem.

– Hogy lehetsz ennyire laissez-faire ebben a helyzetben?! – csattanok fel, és közben érzem, hogy a düh hulláma lassan elcsitul, mint a vihar után a tenger, és valami sokkal súlyosabb, sokkal fájóbb marad utána. Szomorúság. Összetört szív. Kiderült, hogy az „álomférfi”, akit valóságnak hittem, csupán egy álom volt. Egy mese.

– Nem, csak őszinte vagyok – feleli François-Xavier, és miközben lejjebb húzza a lepedőt, felfedve a mellkasát, megpaskolja az ágy szélét; pont azt a helyet, ahol az imént még Helga feküdt.

– Ezt nem mondhatod komolyan! – nézek rá hitetlenkedve. – Mióta tart ez az egész?

A férjem vállat von, mintha csak az időjárásról kérdezném.

– Pár hete.

– Pár? Hány?

A szeme egy pillanatra elsötétül.

– Amióta… itt dolgozik.

Három hónap! Mindenki figyelmeztetett François-Xavier hírhedt flörtölős természetére, de én váltig állítottam, hogy ez csak a játékos francia bája. Azt hittem, megtaláltam a bájos herceget… hát inkább bajos herceg lett belőle.

Durcásan biggyeszti a száját.

– Te mindig csak dolgozol, irkálsz meg aggodalmaskodsz – veti oda szemrehányón.

A döbbenet hullámként söpör végig rajtam, elhomályosítja a gondolataimat.

– Azt akarod mondani, hogy ez az én hibám? – kérdezem lassan. Ismerem én ezt az embert egyáltalán? Tudtam, kihez megyek férjhez? – A migrének, a hátfájások… mindez csak mese volt?

Legalább annyi van benne, hogy elpirul. Hátborzongató belegondolni, milyen hitelesen játszotta el a szenvedőt. Ha erről és Helgáról ilyen könnyedén tudott hazudni, vajon még miről?

Meg sem várom a válaszát:

– Tűnj el.

Komótosan kibújik a lepedőből. Az ágyneműt majd elégetem – a legerősebb mosás sem szedi ki belőle a hűtlenség szagát. Vajon a matracból eltűnik valaha a megcsalás lenyomata? Inkább kidobom.

– Arról is hazudtál, hogy romantikus regényeket olvasol? – szegezem neki a kérdést. Annak idején éppen ezzel a vallomással vett le a lábamról: egy férfi, aki szerelmes történeteket olvas… Romantique!

Vonaglik, mint valami undorító kis kígyó, de hallgat. Pislogva visszanyelem a könnyeimet, nem akarom megadni neki azt az örömöt, hogy sírni lásson, és jéghidegen szólalok meg:

– Egy órát kapsz, hogy összepakolj. A kulcsot hagyd a konyhapulton!

Kirohanok a lakásból, vakon botorkálok az avenue-n; végre kibuggyannak a könnyeim. Az elmém zakatol, próbálja feldolgozni mindazt, ami történt. Nem voltunk-e mámorosan boldogok? Nem volt-e meg mindenünk – romantika, intimitás, kölcsönös tisztelet? Még akkor is mellette álltam, amikor nemrégiben hirtelen felindulásból vett egy lepukkant hotelt a hatodik kerületben, anélkül, hogy velem egyeztetett volna. Elfojtottam a döbbenetemet, és azt mondtam, segítek. Végtére is az én pénzemből költött; abból a váratlan bevételből, ami néhány hihetetlenül sikeres könyvem révén hullott az ölembe. Még ezt is lenyeltem, mert azt hittem, hogy ő egy álmodozó, egy látnok… vagy legalábbis annak tartottam.

A valóság most úgy csap arcon, hogy beleremeg a térdem. Hazugságokkal etetett. Nem az az ember, akinek mutatta magát. Akart egyáltalán dolgozni valaha is? Felújítani azt a hotelt, amire én teremtettem elő a pénzt, éjszakákat görnyedve a laptop fölött, hogy valahogy a felszínen maradjunk? A váratlan pluszbevételt félre akartam tenni nehezebb időkre. Mi van, ha a következő könyvem megbukik? Ha az eddigi siker csak a szerencsén múlott? És én… én hagytam, hogy belerángasson a hülyeségeibe. Mert elbűvölt a pillantása. Na meg ott voltak azok a mesteri, már-már machiavellista praktikái is. Ez a pasas maga az ördög!

Most mi lesz? Mindenki boldogan nyüzsög körülöttem, én meg belül darabokra hullok. Bemenekülök egy kávézóba, hátul találok egy félreeső asztalt, ahol végre összeszedhetem magam. Gyorsan letörlöm az arcomat, mielőtt a pincér megérkezik, és felveszi a rendelést. Hamarosan visszatér egy café crème-mel és egy kancsó vízzel. Csak bólintok köszönetképpen, nem bízom abban, hogy egyetlen hang is kijönne a torkomon. Ha megkérdezné, hogy vagyok, valószínűleg zokogva kifakadnék, és beismerném, hogy a férjem egy aljas, hazug szívtipró, ami azért elég távol áll egy párizsi kávézó elegáns nyugalmától.

Belekortyolok a kávémba, és próbálom összeszedni magam. Egyvalami kristálytisztán világos: François-Xavier-nek soha nem fogok megbocsátani. Ez azt jelenti, hogy a kibékülésnek lőttek. Egyszerűen felfoghatatlan, hogy ennyire hidegen hagyják a saját tettei — vagy talán csak megjátssza, hogy ne tűnjön olyan súlyosnak, amit tett? Akárhogy is, ez a házasság itt véget ért. Nem tudok szeretni egy ilyen férfit.

Mivel még soha nem váltam, azt sem tudom, mi a legészszerűbb következő lépés. Ügyvédet keresni? Beadni a válókeresetet? Talán korrekt lesz, ha majd az anyagiakról kell dönteni. Elvégre François-Xavier gyakorlatilag semmivel nem járult hozzá a közös életünkhöz, hiába próbálta elhitetni az ellenkezőjét. A lakást nem sokkal az esküvő után vettük, de sem a kezdőrészletbe, sem a törlesztésbe nem szállt be. És közben a hotelre is csak ömlik a pénz — arra a hotelre, amit ő már rég elfelejtett. A megtakarításaim egyre csak apadnak. Sürgősen le kell vetetnem magam a jelzálogról, aztán oldja meg ő szépen, hogyan finanszírozza tovább.

A kezembe temetem az arcom, miközben sorra eszembe jutnak Francois-Xavier legelrugaszkodottabb karrierálmai az együtt töltött éveinkből. Kezdetben a család ügyvédi irodájában akart dolgozni, egészen addig, amíg egy szép napon be nem vallotta, hogy valójában sosem tanult jogot, így legfeljebb valami PR-os beosztást találtak volna neki. Amikor ez sem jött össze, közölte, hogy a nyolctól négyig tartó munka fojtogatóan unalmas lenne. Én persze megértő voltam – egy olyan dohos, merev közeg, mint egy ügyvédi iroda, tényleg túl szabályozott és egyhangú az én sármos, művészi hajlamú férjemnek. Aztán jött a galérianyitás ötlete, miután rövid ideig festőként próbálta megvalósítani önmagát. A galéria bérleti díja azonban csillagászati volt, a szerződés pedig elég zavaros, úgyhogy szerencsére még idejében dugába dőlt a terv, mielőtt újabb pénznyelő kalandba rángatott volna bele minket.

És legutóbb jött a zseniális ötlet: kémregényt akar írni. Összehozott egy fejezetet, aztán arra jutott, hogy ehhez teljesen új környezet és tökéletes csend szükséges, noha korábban nem írt még semmit. Fogta magát, leutazott egy hónapra Dél-Franciaországba, majd úgy tért vissza, hogy a kézirat a kukában landolt, ellenben a legújabb grandiózus ötletével állt elő: szállodaigazgató lesz. És én, a naiv feleség, annyira boldog voltam, hogy újra itthon van azzal a huncut mosolyával, hogy még bátorítottam is, járjon utána a butikhotel-lehetőségeknek – biztosra vettem, hogy úgysem lesz belőle semmi.

Egy hónapon belül már ajánlatot is tett a hotelre, és valahogy rábeszélt, hogy én is aláírjak valamit – bár őszintén szólva nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna adásvételi szerződést. Amikor rákérdeztem, csak legyintett, és rám fogta, hogy biztosan csak a leadási határidő miatt vagyok ennyire szétszórt. Tény, hogy a végső hajrában annyira elmerülök a saját képzeletbeli kis világomban, hogy a valóság teljesen elhomályosul, és a regényemen kívül megszűnik körülöttem minden.

Most, így visszatekintve, nem hiszem, hogy a válás különösebb jogi akadályokba ütközne. Átíratom rá a hotelt a horrorisztikus jelzáloggal együtt, ő pedig visszafizeti nekem azt a vaskos kezdőrészletet, amit én álltam. Én meg természetesen megtartom az apartmant. Így lenne igazságos, elvégre egy percet sem dolgozott, mióta összeházasodtunk.

Ahogy ez átfut az agyamon, bevillan egy másik kép is – az, ahogy a mi ágyunkban feküdt a takarítónővel. Mindent meg kell tennem, hogy visszafogjam a kitörni készülő érzelmeimet. Hogy tehette ezt velem? Soha, de soha nem sejtettem semmit.

Intek a pincérnek.

– Egy üveg pezsgőt, s’il vous plaît.

– Ünnepel valamit? – kérdezi, miközben a szemöldöke kissé megemelkedik.

Vigasztalódás?

– Valami olyasmi – felelem félmosollyal.

Mikor visszajön, és kipattintja a dugót, felemelem a poharat. Koccintok magamra. Koccintok a Kiss Filmsre. Koccintok a lezárásokra és az új kezdetekre. Úgy döntök, azt teszem, amit mindig: belevetem magam a munkába. Nagy ívű, szenvedélyes románcokat fogok írni. És ezzel végre kiszakad belőlem a fájdalmas, könnyáztatta zokogás.

3.

NOVEMBER 1.

Miután Noah – az önjelölt Ernest Hemingway – eltűnik a színről, ott állok a saját szállodám ajtajában, és próbálom beilleszteni a kulcsot a zárba. Én. Mint szállodatulajdonos. Ki gondolta volna? Minden aggodalmam ellenére van valami izgalmas ebben a pillanatban, amikor végre személyesen is körülnézhetek. Eddig csak néhány szemcsés, homályos online fotót láttam, meg a hotel honlapján található képgalériát, ami jóval szebb színben tüntette fel a helyet – már ha valaki kifejezetten odavan a hetvenes évek retró stílusáért. Francois-Xavier számtalanszor hívott, hogy menjek el megnézni, de mindig visszautasítottam. Azt mondtam, majd akkor, ha rendbe hozta. Legbelül azonban pontosan tudtam, miért halogatom: ha a saját szememmel látom a valóságot, és szembesülök azzal, milyen leharcolt állapotban van, bepánikolok. Úgy éreztem volna, hogy csapdába estem. A hely, ő, a házasságunk… mind-mind úgy szorítottak volna, mint egy túl szorosra húzott fűző. Akkor még magamnak sem vallottam be, hogy minden szép lassan széthullik körülöttem.

Belépünk az előtérbe, ahol a napsárga falak olyan rikítóan világítanak, hogy azonnal megfájdul tőlük a fejem.

– Te jó ég, nézd azt a pókhálót – szörnyülködik Manon. – Mintha valami párhuzamos dimenzióba vezetne. Szerinted mekkora lehet az a pók, ami ezt szőtte?

A háló tényleg természetellenesen nagy, és már a puszta látványtól is kiráz a hideg.

– Tüntesd el. Kérlek.

– Moi? Mármint én? – kérdezi Manon elkerekedett szemekkel.

– Toi – bólintok. – Nemcsak azért vagy itt, hogy lelki támasz legyél, pakolj, fesd le a falakat lent és fent, meg szurkolj, és hogy te legyél az erős váll, amin bőghetek, ha sírni támad kedvem… hanem te vagy a hivatalos pókfelelős is.

Manon döbbenten mered rám.

– És akkor te mit csinálsz? A könnyű részt fested középen, vagy szürcsölgeted a kávédat?

– Dehogy – vágom rá –, én egy csillogó-villogó karácsonyi romantikus komédiát fogok írni, ami jövő karácsonykor jelenik meg – jelentem ki magabiztosan. Vagy bámulom az üres képernyőt. Esetleg a hősnőm, Mrs. Claus hashajtót kever a mézeskalácsba, mert elege van a férje hazugságaiból. Várjunk csak: már megint magamat írom bele a történetbe? A fenébe! – Te festheted a közepét is, de előbb a tetejét és az alját kell – vigyorgok. A hotel beindításához minden kézre szükség lesz. Főleg, hogy meglehetősen szerény költségvetésből próbálunk csodát tenni. Minél előbb megnyitunk – ha pár szobával is –, annál jobb, mert a havi jelzálog lassan felzabálja az összes megtakarításomat.

Egyelőre teljes a csend, sehol egy hátizsákos turista. Valószínűleg van egy hátsó kijárat a kis utcára, és inkább azt használják, mert az előcsarnok fapadlója poros és elhagyatott, és inkább egy Hitchcock-film nyitójelenetére emlékeztet, mint egy vendégcsalogató butikhotelre.

Manon sóhajt.

– Azt hittem, én csinálhatom majd az izgalmas dolgokat, mint például a weboldal. Erre most festhetek meg pókokat telepíthetek át.

– Áttelepítés? Úgy érted, eltávolítás. – Mutatok egy sokatmondó szúró mozdulatot.

– Azt akarod, hogy megöljem?

Hogy lehet, hogy még mindig nem érti? Egy pók sosem marad egyedül. Előbb-utóbb lesz belőle kettő, aztán tíz, és mire észbe kapunk, már velünk lakik a komplett pókcsalád.