Mezei Márk

Zsidó temetés

– részlet –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

© Mezei Márk, 2021
ISBN 978 963 468 267 7

(1)

Hátamra tapad az ingem. Nincs még tíz, de már őrjöngve veri a nap az udvar porát, végigárad az arcomon, torkomra szárítja a nyálam. Mentolízű a szám. Nem remeg már annyira a kezem, valamennyire erőre is kaptam.

Kofferek, lámpaernyők, díványpárnák, szárnyas tükrök, gyúródeszkák, biciklivázak, összegyűrt, grafitszürke munkásruhák, évfolyamonként gyűjtött, penészesre rohadt újságkötegek egy kupacba dobálva az udvar közepén. A nagyobb tárgyakat a tetejére dobálom, a kisebbeket sittes zsákokba gyűröm, szigszalaggal kötöm egybe a szájukat. Gereblyével húzom vissza, ami elgurul.

Fehér csíkot húzott a szekrény lába az előszoba kövére, világos foltok a falakról leakasztott képek helyén. Kitágult a ház a tárgyak hiányától. Ugyanolyan hideg és idegen lett, mint amikor beköltöztünk. Ennyi maradt belőlünk.

Irritálja az alsógatya elcsúszott pántja a combom belső oldalát. Fészkelődöm, igazgatom a letapadt farkam. Tarkómig szalad tőle a hideg remegés. Elfáradtam, mire mindent kihordtam a levegőtlen szobákból.

Mélyre szívom a párás levegőben átnedvesedett vakolat szagát. A folyamatosan füstölő Hőerőmű kéményei ellenére is tisztább a battai levegő, mint a pesti.

Kihúzom apám egyik ingét a kupac aljáról. Elengedett a varrás, foszlik, rojtosodik a gallér széle. Apró, fekete tulipán a gombsor mellé hímezve. Az orromhoz emelem, megszagolom. Lötyögne rajtam, ha felvenném, több számmal nagyobb, mint amilyet hordok. Ki kellene mossam, ha viselni szeretném. Véletlen, hogy éppen ez akadt a kezembe? Hogy pont ezt húztam ki a kupac aljáról? Nem tudom, de nem is érdekel. Nem ezzel akarom kezdeni.

Alig fog az agyam, nehéz, sötét massza áramlik a homlokom mögött. Nem tudok szembenézni azzal, amit műveltem.

Átszínezem a valóságot. Attól függően, mennyire kényelmes vagy éppen kényelmetlen emlékezni, univerzálissá nagyítom, vagy elbagatellizálom az emlékeimet. Rajtam kívül álló okok után kutatok, amelyek nemcsak felmentést, de észszerű és elfogadható magyarázatot adnak arra, milyen durva és kiszámíthatatlan erők lökdöstek lealjasodásom végső pontjáig. Nevetséges igyekezettel próbálom meg előhívni azokat a semmitmondó emléktöredékeket, amelyekből megérthetném a bukásomhoz vezető események stációit. Össze vagyok zavarodva. Minden rám zuhan.

Lehetetlen megtalálni azt a pillanatot, amikor az ok-okozati összefüggések átvették az irányítást az életem felett. Akárhogy kínzom magam, nem vagyok képes rájönni, melyik pillanattól váltak visszafordíthatatlanná az események.

Szégyen árad szét bennem. Nem tudom, mit csináljak, hogy ne legyen ennyire kiszáradva a torkom. Bárhogy erőltetem, sehogy sem akar összeállni a kép.

Visszamegyek és előhozom a kisbaltát a fáskamrából. Az első pár csapás erőtlenre sikerül, nem jó szögből éri a penge a bútorokat, csak összekarcolom vele a keményebb felületeket. Beleköpök a tenyerembe. Előre tudom, hogy meg fog nyugtatni a törések, szakadások, omlások, csattanások, reccsenések hangja, csend és boldog szégyenérzet árad szét bennem utánuk.

Öcsi bá arcát látom magam előtt. Csibi néni félmosolyát. Egyre nagyobb erőt tudok belevinni a csapásokba. A falba fúrt polcokkal kezdem, aztán szétverem a kamrai stelázsit és a konyhaelemeket, kirugdosom a szobánkat elválasztó kétszárnyú ajtó sárga dróthálóüvegeit, letépem a csillárokat, széthasogatom az ágyak fejtámláit. Felhasítom a sezlon huzatát, leverem apám szobájának alsó és felső tároló szekrényeit. Szárazon porzik a malter, öblösen visszhangoznak a csapások az üres szobákban, recsegnek az üvegszilánkok a talpam alatt. Berúgom az ajtókat, kitépem a fotelok bélését, a falhoz vagdosom a vázákat, tányérokat és befőttesüvegeket. Vadul vernek egy dobot a halántékom mögött. Mindennek nekimegyek, amit csak érek. Nem ez lesz az első alkalom, hogy mindent szétverek.

Csak akkor veszem észre, mennyire zihálok, amikor abbahagyom a rombolást. Vérzik a kézfejem. A balta nyelét szorongatom, nem tudom letenni. Nehéz szétverni a múltunkat. Lehetetlen elpusztítanom apámmal közös életünket. Nedves a halántékom. Örülök, hogy senki sem jött át az őrült rombolás zajára.

Kifekszem a ház mögötti fűre. Tarkóm alá kulcsolom a tenyerem, hogy ne szúrja annyira a száraz torzsa a nyakam. Magamra figyelek. Élvezem a békességet. Becsukom a szemem, hagyom, hogy égesse a nap az arcom.

A hasamat és a lábamat nézem. Úgy fekszem, ahogy apám is feküdt a kórházi ágyán, mozdulatlanul, előrenyújtott, egyenes lábbal. Összekeveredik az ingéből előpárolgó testszaga az izzadságommal. Feszül a hólyagom, de már nem akarok visszamenni a házba. Hallom, ahogy megérkeznek az első szemétszállító teherautók az erőmű melletti körforgalomba.

Nem akartam, hogy zsidó temetést rendezzenek neki. Olyan hagyományban adjanak neki végtisztességet, amihez nem volt semmi köze. Olyan nyelven mondjanak imákat, amiből egy szót sem értett volna. Olyan helyen tegyék föld alá, ahová szinte lehetetlen visszajussak.

Meg kell emeljem a derekam, hogy elő tudjam venni a farzsebemből az egyetlen megmaradt fényképet.

Öcsi bá ül rajta a tengizi munkásszálló asztalánál. Nem visel szemüveget. Árnyék vetődik a frissen borotvált arcára, a boltozatos homlokára. Lábos és tányér van előtte, mint aki evéshez készülődik. Nem tudom, ebédel-e vagy vacsorázik, csak az látszik rajta, zavarban van, hogy fotózzák. Görcsös és merev. Előtte kiszáradt kenyér levágott héja. Félbehajtott szalvéta a kezében. Van valami a szájában, amit nem mer lenyelni? Megtörölte a felvétel kedvéért?

Erős a keze. Szőrös a csuklója. Vastagok az ujjai. Se gyűrű, se anyajegy. Egy részen mélyen belátni az ing gallérja alá. Erő és elpusztíthatatlanság árad a vastag nyakából. Rabul ejt a látványa, nem tudom levenni róla a tekintetem. Félek, hogy már sohasem tudom elfelejteni. Ezt a képet se volt erőm kidobni. Szinte megbénulok a felismeréstől, hogy bármit csinálhatok, mostantól örökké velem marad. Bármennyire nem akarom, emlékezni fogok rá.

Nem ilyennek képzeltem a tizennyolcadik születésnapom.

El szeretném mondani, ami velem történt, de nem úgy, ahogy arra kényelmes emlékezni. Ezerkilencszáznyolcvanhét augusztus tizenkilencedikétől kezdem. Attól a naptól, ahonnan még tisztán emlékszem mindenre.

Lesöpröm a hangyákat a lábamról, ellenőrzöm, hogy rendesen megszívták-e magukat a rongyok a benzines palackok szájában. Már nincs visszaút, be akarom fejezni, amit elkezdtem.

(2)

Nedvesen csillognak a kétágú mandulafa ágai, nem bújnak a ködfüggöny mögé a vizes orgonabokrok sem. Kékről zöldre, zöldről narancsra, narancsról okkerra váltanak a szúnyoghálóba kapaszkodó vízcseppek, kaleidoszkópként verik vissza a reggeli napsugarakat. Elállt az éjszakai eső, párás fényárban úszik az udvar. Kiélesedve mutatják magukat a levelek a vihar utáni levegőben.

Kitörök egy gittdarabot az ablakkeresztből, amikor kinyitom apám szobájának ablakát. Egyik oldala őrzi a faerezet mintáját, a másik sima és vajszínű a vastag olajfestéktől. Fehérebb és nyersebb, mint a párkányon heverő, korábban kipergett, szétszáradt, alaktalan morzsalékdarab. Kiviláglik a többi közül. Hiába szegeztünk fel az apámmal takaróléceket a keretek mellé, azok is megvetemedtek a tavaszi esőktől, ugyanúgy befolyik rajtuk a vizes por, mint a régi keret mellett.

Meleg huzat lökdösi a felsőtestem a nyitott ablakszárnyak között. Leizzadok, libabőrös leszek.

Néhány hete még az apám is itt állt. Innen figyelte, hogyan nyírom a füvet, metszem a körtefát. Integetett, de már nem akart beleszólni abba, hogyan csinálom. Mosolygott, de már tudta, hogy nem fog enni a termésből. Odanézek, ahová ő is nézett.

Égő fenyőgallyként korbácsolták a villámok az éjszakai égboltot. Nappali fényesség támadt, olyan erős fénnyel égtek, mintha reflektorral világítottak volna a házba. Kiélesedtek a tárgyak részletei, körvonala lett mindennek. El tudtam olvasni a könyvek gerincét a polcokon. Az összes korcs szűkölt az utcában. Attól rettegett, hogy belécsap a következő.

Össze kellene sepernem a faleveleket a teraszról, de nincs hozzá erőm. Másnapos vagyok, rosszul aludtam. Ahhoz sincs kedvem, hogy a konyháig elmenjek.

A reggelek a legnehezebbek. Akkor is bemegyek a szobájába, ha nem akarom. Akkor is az ablakába állok, ha kéretlen betolakodónak érzem magam a házunkban, aki minden előzetes engedély nélkül hatol be a ház fojtogató csendjébe. Alávaló, mocskos gazembernek, aki felforgatja saját apja legszemélyesebb terének nyugalmát.

Nekidőlök a lakótelepi lakásból áthurcolt szekrénysornak, arrébb teszek ezt-azt. Letörlöm az ujjammal a port a bútorok tetejéről. Senki se mondja meg, hogy mit kellene csináljak. Akár ki is dobhatnék dolgokat, azt se tudná már meg senki. Legkevésbé ő.

Az ablak kőporral rücskösített oldalát bámulom. Elolvasom a redőnytok feliratát, Pick Ede és Utódai. Budapest. Nem tudom, hogy kerülhettek ilyen feliratú fémlapok egy battai házba. Errefele nem gyártottak gurtnitartót? Nem volt olyan mester, aki tudott volna ilyet önteni vagy kovácsolni? Nincs kedvem beszélni, de ha lenne, se volna kihez.

Az ágytámla elé tornyozott ágynemű és kifordított, gurigában hagyott pizsama jelzi apám teste helyét. A pizsama úgy maradt ott, mintha még fel akarná venni.

Másként üres minden, mint amikor csak kiment a kertbe vagy a mosdóba. Minden a helyén van, mégis olyan, mintha valami visszafordíthatatlanul megváltozott volna. Nem létezne. Nem lenne esélye visszajönni.

Minden holmija az enyém, de nincs már dolgom semmivel. Arra se lenne szabad gondolnom, hogy már nem jön vissza. Felnyalábolom és átviszem a kispárnáját meg a két nagyot az én szobámba.

Anyám halálának tizenkilencedik évfordulóján költöztünk ebbe a házba, a csőcsordán túli lakótelepről. Gyümölcsfákat és állatokat akart látni maga körül apám az utolsó hónapjaiban. Kertben ülni. Friss tojást reggelizni.

Több házat is megnéztünk az Eperfa és a Szabadság utca közti szakaszon. Szerencséje volt a bajuszos román asszonnyal. Közelebb akart költözni a fiához a lakótelepre, nem akart alkudni. Rengetegen nézték, de csak maga szimpatikus. Nem is tudom, talán csak a gyerek miatt. Nem érdekelte a csere, és nem jött zavarba, amikor árat kellett mondania. Nekitámaszkodott a kovácsoltvas kapunak, sokáig nézett maga elé, mielőtt kimondta. Nem tűnt se soknak, se kevésnek.

A kapuban fogtak kezet az apámmal, az áldást a konyhában ittuk meg. Ugyanolyan piros furnérlemez konyhakredence volt, mint nekünk a lakótelepen, csak ő leszerelte róla az ajtókat, hogy könnyebben hozzáférhessen a polcok tartalmához. Mind a ketten meg voltak győződve, hogy életük üzletét kötik meg a másikkal. Aznap már nem ment le az apám láza és nem maradt meg benne semmi, de így is boldog volt.

Errefelé senki sem akar egyénieskedni, mindenkinek megfelel a tanácsházán kifüggesztett, a szabályozási irányelveknek megfelelő egyenház tervrajza. Ugyanolyan a mi házunk is, mint az összes többi az utcában. Két utcafronti ablak, műkő lábazat, rozsdabarna cseréppel rakott sátortetős kocka, vagy majdnemkocka.

Apám a belső szobát választotta, én a fürdőszoba mellől nyíló, udvar felőli félszobát. Neki jobban tetszett a fejtámlás parasztágy, nekem a falhoz tolt, összehajtható dívány. A szekrénysor hozzá, a roskatag fotelek hozzám kerültek. Anyám megmaradt holmijaiból csak egy esküvői fotót hoztunk át, amit a kályha melletti falra szegeltünk.

Az első napokban megkérdezte, zárjuk-e a szobák közti szárnyas ajtót, de amikor nem hallottam, hogy leesett az ágyáról és a földön fekszik, lekerült ez a kérdés a napirendről. Reggelig a szőnyegen hevert, a poros ágylábat markolta, nem tudott visszamászni. Ahhoz se volt ereje, hogy az ágya oldalát verje a papucsával. A hangja meg túlságosan gyenge volt ahhoz, hogy meghalljam a másik szobában. Szégyelltem magam amiatt, hogy részegen aludtam el, és nem hallottam.

Nem tudom, mivel üthetném el az időt. Nem tudom, mire kellene gondoljak, vagy kellene-e gondoljak bármire is. Ahhoz szoktatott, hogy ő mondja meg, mit, mikor és hogyan csináljak.

Unatkozom, köröket rajzolok a párát izzadó üvegre. Gondolok is rá, meg nem is. Messze vagyok tőle, mégis mindenről ő jut eszembe. Most is úgy viselkedem, mintha figyelne, pedig tudom, hogy teljesen egyedül állok a szobában.

Mikor és hogyan szorult ki az életemből? Mikortól lettem képtelen akár csak egy talpalatnyi helyet is biztosítani számára magamban? Miért nem tudtunk egymáshoz kapcsolódni?

Nem tudom, hogyan kerülnek ezek a pontatlanul megfogalmazott gondolatok a fejembe, csak azt tudom, hogy nehéz bármit is gondolni egy haldoklóról. Szeretni meg végképp az.

Nem számítok már rá. Nem tervezek vele. Ha kellene, akkor se kérnék segítséget tőle. Nem csak büszkeségből, hanem mert már használhatatlan. Ki van lakoltatva a lelke a testéből, arra várunk csak, hogy megérkezzen a végső, lepecsételt és aláírt bontási engedély.

Azt akarom, hogy meghaljon. Hogy ne szenvedjen, és nekem se kelljen néznem a lassú kínlódását. Mind a kettőnknek megváltás lenne, ha túlesnénk már ezen az egészen. Akkor is ezt kívánom, ha előre tudom, hogy semmi sem lesz képes majd bennem kitölteni az utána maradó űrt. Remeg a kezem.

Egyszerre fáj és izgat a lehetőség, hogy egyedül maradok. Anyám után apám sem lesz. Ólmos súlyként ereszkedik a mellkasomra a bűntudat. Senki sem akarhatja az apja halálát. Jólesik fájdalommal kínozni magam. Mi lesz velem nélküle?

Forrók a padlódeszka lécei, amíg süt rájuk a nap. Megnyikkannak a szétszáradt eresztékek a talpam alatt, ha áthelyezem a testsúlyom a rosszul leszögelt, lötyögő, pudvás parkettán.

Feszültség, megmagyarázhatatlan, elektromos idegesség terjeng a gyomromban. Nyom a tarkóm, hányinger tör rám. Azt hiszem, az időjárás is hozzáteszi a magáét a nyugtalanságomhoz. Erősebben hatnak rám a szagok a párás levegőben.

Nincs kedvem kimenni a házból, de már attól úgy érzem, hogy legalább lélekben kimozdultam, ha az ablakban állok. Korábban kellene kelnem, de amióta nincs itthon az apám, addig alszom, ameddig kedvem tartja.

Örülök, hogy nem kell a céltudatosnak és hasznosnak gondolt napirendjéhez alkalmazkodnom, nem kell egészkor vagy félkor nekikezdjek a feladataimnak. Nem kell mindent ezerszer megkérdezzek, nehogy ne úgy sikerüljön, ahogy ő eredetileg tervezte vagy várta.

Nincs erőm végiggondolni, miket kellene még megkérdezzek tőle. Hová tette a bizonyítványaimat. Mi legyen a házzal. Milyen temetést szeretne. Rossznak érzek minden olyan kérdést, ami arra emlékeztethetné, hogy mi mindent hagy maga után. Valójában semmit sem lehet kérdezni tőle, egyáltalán, az égadta világon semmit. Nem marad közös témája az embernek egy haldoklóval.

Valójában azonban nem emiatt hallgatunk. Nem ezért vagyunk képtelenek megszólítani a másikat. Más oka van, hogy a saját hallgatásunkba menekülünk a másiké elől. Olyasmi késztet bennünket hallgatásra, amiről ugyanúgy nem tudunk beszélni, ahogy anyám haláláról. Ő nem akar rákérdezni, én pedig nem merem felhozni. Még most is úgy fogalmazok magamban, hogy olyasmi, ahelyett, hogy a nevén nevezném.

Mindent tudunk a másik hallgatásáról, de képtelenek vagyunk hozzá kapcsolódni, feltörni meg végképp. Persze, az is lehet, hogy mindig is így volt, csak én most veszem észre. Félek, hogy ez már nem fog megváltozni. Azt sem tudom, valaha szeretett-e.

Nem tudom megemészteni a tegnapi látogatást sem. Képtelen vagyok kitörölni a képeket a fejemből, bármelyik pillanatban elő tudnám őket hívni magamból. Újra és újra visszajátszom, visszamondom, ami az ágy mellett történt. Most is olyan, mintha mellette állnék, szinte látom magam.

A fejem tetejére állhattam, akkor se volt jó neki semmi. Hiába stószoltam fel a párnáit a háta mögé, elgyötört arccal ült. Verítékben úsztam, a frankfurti levessel küzdöttünk. Megpróbáltam úgy igazítani a lábára terített konyharuhát, hogy a lehető legtöbbet takarja ki a combjából. Nem tudom, miért olyan fontos neki, hogy nyáron is meleget egyen. Hiába kértem, az istenért se akarta betenni a műfogsorát. Szürcsölt és csámcsogott. Idegesítően köhögött, ha kényelmetlenül nagyot nyelt. Azt mondta, nem szeret protézissel enni, mert megváltozik tőle az étel íze a szájában.

Nem tudtam olyan óvatosan a szájához emelni a kanalat, hogy ne csorogjon le róla valamennyi paprikás lé a konyharuhára. Nem tett megjegyzéseket, úgy csináltunk, mintha nem vettük volna észre az ügyetlenségem. Megpróbált azzal segíteni, hogy feljebb tornázza magát, de akárhogy igyekezett, összecsuklott a karja a testsúlya alatt. Láttam rajta, hogy gyűlöl, amiért rám van szorulva. Hogy szemtanúja vagyok, hová jutott. Azzal büntet, hogy nem néz rám, én pedig azzal állok bosszút, hogy úgy teszek, mintha nem vennék semmit észre. Izzadt és keserű volt az arca. Nehezen vette a levegőt, hamar elfáradt. Szótlanul, mogorván, magába temetkezve nyelte a kanál tartalmát. Egyetlen legyintésre futotta csak az erejéből. Szar az íze.

Legszívesebben ráborítottam volna az egészet. De csak összekapargattam a tányér aljáról a maradékot, és az éjjeliszekrényre állítottam.

Ki volt kopva a frottírbélés az ágya alá fordított cipőjéből, átlátszott a bőr belső oldala. Magam előtt látom, ahogy tehetetlenül állok az ágya mellett, és közben arra gondolok, hogy ugyanazon az oldalon tapossuk csámpásra a cipőnk sarkát. Hol voltál? Két napig semmit sem hallottam felőled. Ugyanolyan szemrehányás volt a hangjában, mint mindennel kapcsolatosan. Beljebb fordítottam a nikkel étkezőtálcája sarkát a szekrényén, és hozzáigazítottam a cipőjét az ágya széléhez.

Ötpercenként felnyögött a másik férfi a szobájában, aztán bejött az ügyeletes nővér, hogy csak reggelre lesz meg a laboreredmény, addig maradjon az infúzió meg a fájdalomcsillapító. Megkönnyebbültem, amikor kifogytunk a témákból, és cihelődni kezdhettem. Sosincs jó pillanat az indulásra, már attól szorongok, hogy az indulás szándékával megbántom.

Kezem felé nyúlt, felpuhultak a vonásai, félrebillent fejjel kereste a szemem. Meggyötört, de elégedett a hangja. Végső soron örülök, hogy túl vagyok az élet nagy kérdésein, és a végére sikerült megbékéljek önmagammal is. Tengizt se bánom már. Kihallom a hazugságot a hangjából, de így is jobb, mintha hallgatott volna. Letörülöm a száját, a lázlapja melletti rácsszakaszra akasztom ki száradni a konyharuhát. Úgy szorítom meg a tűszúrásoktól véraláfutásos kezét, hogy nem nézek oda. Ne menj még, kisfiam, olyan rövid volt ez a kis idő, alig örültünk egymásnak.

Nincs másik pizsamája, a levesfoltosban hagyom magára. Kimerültségtől részegen kóválygok a kórházi folyosó éjszakai világításában. Megkönnyebbülök, hogy nem csinált különösebb cirkuszt.

Fények gyúlnak és hunynak ki a kórház melletti lakótelep ablakaiban. Nem akarok semmire se emlékezni, legfőképp nem arra, ami odabent történt. Hogy a kurva Isten baszná meg ezt az egészet!

Nekinyomom a homlokom a délelőtti forgalomtól remegő ablaküvegnek, azt várom, hogy feltűnjenek az első platós ZIL-ek az erőmű körforgalmában. A Szabadság úti földes bekötő útszakaszról fordulnak ki a betonútra, onnan néhány száz métert részegen dülöngélnek, bevesznek két-három rosszul kitalált kanyart, majd újra eltűnnek a Benta híd mohás kőkorlátja mögött. Hiába szorítják le vastag kötelekkel a sofőrök a pányvát, kifújja alóla a menetszél a szemetet, színes papír- és műanyag darabok maradnak szerteszét az árokparton. Slendrián a szemétszállítás, de senkinek sincs ereje tiltakozni ellene. Apám szerint is csak akkor lesz változás, ha megtelik a homokbánya meddőhányója, és máshova kell majd szállítaniuk a jelzés nélküli teherautóknak a városi szemetet, addig minden marad a régiben.

Kiszabadul a hengerek dübörgése a motorháztetők alól, áthatol az út felett reszkető forró levegőn, megremegteti a téliesített verandák üvegezett teraszajtaját, az ablakokat és válaszfalakat. Ugrálnak és csörömpölnek tőle a vitrinbe állított poharak. Pár percig tudom csak nekinyomni a fejem az ablaküvegnek, aztán el kell vennem, olyan erősen vibrál tőle a fejbőröm és a dobhártyám. Rohadt érzés, de szeretem. Nem nyúlok hozzá, hagyom, hogy magától kiálljon belőle a csiklandó viszketés. Hat-nyolc teherautó követi egymást, aztán mintha elvágták volna, elcsendesül az útszakasz. Becsukom az ablakot, eléggé kiszellőzött már a szoba.

Nem veszem észre, mikor lépett ki Öcsi bá a házából, már csak azt látom, amikor a kertkaput rángatja, majd akkorát rúg a kilincs alá, hogy átfordul az egész a kerítés túloldalára. Odébb söpör valamit a lábával, aztán a presszó felé indul. Erősen markolja a hálós szatyrát, de így is bizonytalan a járása. Ráérősen, a földet nézve megy. Ebben a hőségben se rohad le róla a barnára fakult fekete öltönye. Fogyott, amióta utoljára láttam.

Pár lépést tesz csak, amikor belefut Takácsnéba. Ő is ilyenkor indul a dolgát intézni, hogy aztán, mint mindenki, nyugodtan bujkálhasson a házában a hőség elől, aludjon, vagy bűnügyi sorozatok ismétlését nézze a teletextes tévéjén. A mitugrász, építkezős Petrocellit, a San Francisco utcáin-t, meg a nyalókás nyomozósat. Mindegy, melyik, csak szóljon valami a befüggönyözött ablak melletti sarokból.

Le kell lépnie a járdáról, de látom a tartásából, hogy nem neheztel érte, minden indulat nélkül nézegeti a beton esőelvezető-árok oldalát. A lakótelepen soha senkinek sincs semmi a kezében, de itt, Ófalu határában mindenki mindig visz valamit magával. Neccszatyrot, frissen szakított leveles zöldséget, kosarat, biciklit, mindegy, mit, csak fogni és cipelni lehessen. Megszokásból, meg mert csak a cigányok mászkálnak errefelé üres kézzel. Ez olyan íratlan szabály, amit apám szerint minden rendes embernek be kell tartania.

Lefékez egy kisbusz, mind a ketten ismerhetik a sofőrt, mert visszaintegetnek neki, amikor dudál. Nem mosolyognak. Foltokban szárítja fel a szél körülöttük a járdát. Nem látok mást a feketeeper-fáktól takart házak előtt, de tudom, nem én vagyok az egyetlen, aki most őket nézi az elfüggönyözött ablakából. Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy kinyissam az ablakot, és kikiabáljak, de aztán leteszek róla.

Tavasszal még a Kommunális és Költségvetési Üzem előadója volt, hozzá tartozott a Sportcsarnok és a focipálya büféjének üzemeltetése, aztán hiába hordott ki két infarktust lábon, mindent elvettek tőle, leszázalékolták és hazaküldték. Egy ideig tartotta magát, és a tengizi múltjára hivatkozva protekciós állásért kilincselt az Erőműnél, aztán feladta. Lefogyott, addig ivott, amíg olyan gyenge lett a karja, hogy már nem bír semmivel. Vegetál, alkalmi munkákból él, ő is a presszóban kezdi a napot a haverjaival.

Negyven éve barátai egymásnak apámmal, ebből két évtizedet átjártak egymáshoz is vasárnaponként ebédelni. Kérés nélkül léptek be a másik udvarára, berúgtak egy elgurult almát a másik ponyvával letakart autója alá, megették a másik érlelésre kitett paradicsomját és cigánymeggyét a kistányérról. Udvariaskodtak, szelíden mosolyogtak, előzékenyen megköszönték a főétel után feltálalt, cukrászdából hozott süteményt. Az sem árnyékolta be a barátságukat, hogy a Szovjetunióban eltöltött hónapokon kívül alig van más témájuk, amit megbeszélhetnének.

Apám hangversenyeket hallgat a Kossuth rádió középhullámán, Öcsi bá rádiókabarét. Apám MTK drukker, Öcsi bá a DKV meccsre jár. Ő utálja az állatokat, apám addig kérvényezte a belterületi állattartást, amíg végül az orosz kitüntetéseire való tekintettel megkapta az engedélyt. Talán csak a korukban és betegségeikben hasonlítanak egymásra. Abban, hogy ugyanolyan lassúsággal állnak fel és ülnek le, ugyanolyan fájdalmas arccal masszírozzák műtéti hegeiket, ugyanolyan kibillenthetetlen nyugalommal veszik tudomásul testük felgyorsult romlását.

A honvédségben találkoztak először. Ugyanabba a körletbe kerültek. Ugyanabban a hálóhelyiségben aludtak. Pontonhidakat és laktanyákat építettek, daruskocsikat, csuklós buszokat szereltek. Egy napon szerezték meg a nehézgépjármű-vezetői engedélyüket, és egy napon szálltak fel a huszonkettes számú Állami Építő Vállalat vendégmunkásait szállító, Kazahsztánba tartó vasúti kocsiba is, három évtizeddel később. Ugyanolyan szerencsésnek gondolták magukat, amiért bekerülhettek az első, harminchat főből álló munkacsoportba. Ezen az sem változtatott, hogy már az odafele vezető úton maguk köré kellett csavarniuk a kupéfüggönyt, hogy ne fagyjanak halálra a tajgai mínuszokban. Azóta is büszkén mesélik, hogy hónapról hónapra túlteljesítették a muszkák betoncölöp-verés normáit, és hogy azóta is töretlen a barátságuk. Egy lélegzetre tudják azt mondani, hogy kisegítő–póttartalékos–alhonvéd–helyettes volt a rangjelzésük.

Nem tudom, hogy szerethetik ennyire egymást. Nem tudom, hogyan szeretheti jobban Öcsi bát nálam.

Kilencnapos utazás után, ezerkilencszáznyolcvanhat február huszonnegyedikén érkeztek meg az északi szélesség negyvenhatodik fok tizenkilencedik percének és a keleti hosszúság ötvenharmadik fok huszonkettedik percének metszéspontjában található településre. Hét fős küldöttség várta őket a nyílt pályán megállított vonat mellett, és egy rövid üdvözlő beszéd után arra utasították őket, hogy haladéktalanul kezdjék meg az irányvonat lepakolását. Recsegett a homok a foguk alatt, odafagytak a szerszámok a kezükhöz. Összefagyva, éhesen, fáradtan, saját, otthoni utazóruhájukban, kesztyű és védőfelszerelés nélkül, hetvenkét óra múlva végeztek a mínusz huszonnyolc fokban veszteglő, magyar-szovjet határon felpakolt konténerek, gépjárművek, daruk és lakókocsik lepakolásával. Társaik közül Kunos János és Tarcsai Béla többször is rosszul lett, Tarcsai másnap haza is kérte magát.

Ha nem hallottam már ezerszer ezt a történetet, akkor egyszer sem.

Apám szerint disznóság volt mindaz, amit a magyar és a szovjet kormány az ezerkilencszáznyolcvanöt december harmincadikán aláírt államközi egyezményben lefektetett. Semmi értelme sem volt felkészítetlen magyar munkásokat kiküldeni a tengizi olaj- és gázlelőhelyekre, hogy aztán osztott munkarendben, napi 12 órás műszakokban, Fösped feliratú platós teherautókon és UAZ kisbuszokon rázkódjanak egyik helyről a másikra, betoncölöpöket verjenek és barakkokat építsenek a száz kilométeres sebességű forgószélben, állatként robotoljanak építési naplókban igazolt, ötven fokos hőségben. Hogy aztán állandósult betegségekkel járjanak haza karácsonyozni, szívritmuszavarral, gennyes cisztákkal, daganatos csomókkal, beteg szövetekkel, vérkenetből kimutatott idegen anyagokkal mászkáljanak orvosról orvosra.

Minden hatóság hallgat, a körzeti orvosunk sem tud mondani semmit, ő is csak az SZTK kartonlapjaikra írt T betűre mutogat. Mindenki tudja, hogy amióta visszajöttek Magyarújvárosból, fertőzött vér kering az ereikben. Ugyanúgy zsibbad a karjuk és ugyanazt az édes ízt érzik ébredés után a szájukban. Ugyanannyira le vannak soványodva és ugyanannyit köhögnek. Rákos nedveket termelnek a nyirokcsomóik, mérgező izzadság ül a ruháik ráncaiban, mintha nem is egy építkezésről, hanem urán- vagy szénbányából jöttek volna vissza. Vegetálnak, lázcsillapítókat és vitaminokat szednek, megmaradt napjaikat számolgatják.

Senki sem tudja, mi okozza a betegségeiket. Egy eltitkolt atombomba-robbantás? Sugárfertőzés? Munka közben belélegzett mérgező gázok? A gázmaszk gumipántja alá bejutó, finom homok? Nem tudok, nem tudunk semmit… … …

Köszönettel tartozom a könyv elkészítésében nyújtott önzetlen segítségéért Kácsor Zsoltnak és Mészáros Györgynek, az MTI egykori munkatársának.

Mezei Márk

Tartalom

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2021.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztette Szilágyi Zsófia
Olvasószerkesztő Tóth Franciska
Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 267 7

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence