daryl gregory

valódiak voltunk

Daryl Gregory: When We Were Real

Copyright © 2025 Daryl Gregory

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daryl Gregory: When We Were Real

Saga Press, an imprint of Simon & Schuster LLC, New York, 2025

Fordította: Ács Eleonóra

ISBN: 978 963 598 478 7 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Vecsernyés Anita

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction

Jacknek, aki elkísért egy távoli országba,

és Kathnek, aki várt rám, amikor visszatértem

Az Észak-Amerika Lehetetlenjei
túra útvonala

1. nap

A FAGYOTT TORNÁDÓ

AZ ANTIPÓLUS (fakultatív megálló)

2. nap

A REJTÉLYES GEJZÍREK!

3. nap

AZ ÜRES NYÁJ

NÉGY CÉDRUS LEPÁRLÓ (túra és vacsora)

4. nap

AZ UTOLSÓ KIJÁRAT PLÁZA ÉS UTAZÁSI KÖZPONT

AZ ALAGÚT

ISMERKEDÉS A CIPZÁRRAL (ha időnk engedi)

5. nap

RAFTING A CIPZÁRBAN
(rendelkezésre állnak alternatív közlekedési módok)

FOGADÁS SAUGAT ZIN AVATÁRNÁL

6. nap

SZELLEMVÁROS

7. nap

CSOPORTKÉP ÉS BÚCSÚ!

Veselkedjünk neki újra

…és ott a túrabusz, zöld és gömbölyded, hosszú fekete tükrök lógnak az arca előtt, akár a hernyócsápok. Kimászik a manhattani lötyögésből a George Washington híd felső szintjére. Az oldalán fehér betűkkel a CANTERBURY TRAILS felirat áll. Nyugat felé dübörög, kisebb járművek raja közé szorítva, amelyek mind lassan araszolnak a szitáló esőben. Mögöttük az áprilisi nap már felemelkedett a Washington Heights toronyházai fölé. Az esőben látványosan szóródik a fény, gyémánttá változtatva a cseppeket, csillogóvá varázsolva minden felületet.

Ír gyapjúsapkát viselő férfi ül a busz egyik első sorában az ablak mellett, és kifelé bámul az enyhén sötétített üvegen. Elsuhannak mellette a híd függőleges drótjai, olyanok, akár a hárfahúrok – csak meg kellene pengetni őket. Az ölében a kirándulás mappája hever. Már átfutotta a tartalmát – útvonalterv, térképek, biztonsági figyelmeztetések, az útitársai által kitöltött életrajzi adatok –, de sok ez így egyszerre.

Nem hibáztathatjuk érte. Tizenkilenc ember ül a buszon, és időbe telik megtanulni a nevüket. Kezdjük a címkékkel, bár még azok is problémásak lehetnek. A gyapjúsapkás férfit például nevezzük MÉRNÖKNEK, mert még mindig így gondol magára, bár már nem dolgozik mérnökként. Illetve egyáltalán nem dolgozik. Egy évvel ezelőtt agydaganattal küzdött, és korábban nyugdíjba vonult – a dolog úgy érte, mint bokszolót egy váratlan felütés. Technikai K. O. volt. A műtétje után a munkatársai ebédidőben kis ünnepséget rendeztek neki, ahol csupa vidám dolgot mondtak: Még csak hatvanéves vagy, gondolj az utazásokra! Ott van például az a biciklitúra, amiről mindig beszéltél! Túl udvariasak voltak, hogy egyáltalán megemlítsék a rákot, vagy a sapkát, ami mindvégig a fején maradt. Azóta is mindig van rajta egy, valahányszor nyilvános helyre megy. Szerencsére jól áll neki, legalábbis a felesége mindig ezt mondta. Azt a sapkát is, amit mélyen a szemébe húzva most visel, az asszony vette neki.

A mellette ülő férfi közelebb hajol, és a látványra felvonja a szemöldökét.

– Elég valósághűnek tűnik, ugye? – A neve legyen KÉPREGÉNYÍRÓ: így mutatkozik be azoknak, akik lenézik a képregényeket, vagyis nagyjából mindenkinek. Testes fehér fickó hosszú, ritkuló rockerfrizurával, gyűrött munkásingben, ami igazából tiszta, de úgy néz ki, mintha a szennyesből húzták volna elő.

– Nagyon nagy felbontású – ért egyet a Mérnök.

– Gondold el, mekkora lehet a költségvetés.

– Biztosan csillagászati.

A Képregényíró hangosan nevet, túl hangosan ahhoz képest, hogy egy buszon ül. Ők ketten már több mint harminc éve szórakoztatják egymást, ám mostanában egyre nehezebben megy a nevetés. A Mérnök egyedül gubbasztott a házában, mióta megtudta, hogy kiújult a rákja, és a Képregényíró aggódott érte. Baromira ideje volt kicsalogatni otthonról! Hogy emberekkel találkozzon. Megnézze ezt a hatalmas, gyönyörű, hamis világot!

Az IDEGENVEZETŐ egy pillanatra azt hiszi, hogy a férfiak rajta nevetnek. Két fehér, középkorú boomer, talán ártalmatlan úriemberek, talán leereszkedő bunkók, bármelyik lehet. Tudja, mennyire fiatalnak néz ki. Huszonhét, de ezt senki sem mondaná meg róla; apró termetű barna lány, pakisztáni bevándorlók gyermeke, ingatlanügynöknek öltözve: sötét szoknya, fényes, piros blúz és blézer. Nem egyenruha, de egyenruhaszerű, ám ettől még nem érzi magát kevésbé szélhámosnak. Meg van rémülve. Egyik kezében a mikrofont szorongatja, egy játéknak tűnő műanyag holmit, a másikban pedig egy gyűrűs mappát egyensúlyoz, ami az aznapi első forgatókönyvnél van kinyitva. Itt az ideje, hogy üdvözölje az utasokat. Valami viccel kellene indítania. A dossziéban nem talált egyet sem.

Felemeli a gyerekméretű karaokemikrofont, és döbbenten látja, hogy remeg a keze. Leereszti, és óvatosan körülnéz anélkül, hogy a fejét megmozdítaná. Észrevette valaki?

Nem, úgy tűnik, senki sem figyel rá. Az utasok többsége egymás közt cseveg, motorzúgásba burkolva, amitől minden beszélgetés diszkrétnek tűnik.

A busz alig félig telt meg, ami az utasok számára kényelmes, viszont meglepő. Sokan visszamondták volna az utat? Bajban van az utazásszervező cég? Fogalma sincs róla. Csupán néhány napja szerződtették. Az eligazításon azt mondták neki, hogy az első útja egy háromnapos kirándulás lesz New England Lehetetlenjeihez, és hogy nem ő lesz a főnök, hanem egy tapasztalt idegenvezetőt fog kísérni. Aztán tegnap este felhívta a főnöke, és közölte, hogy vészhelyzet van, „elvesztették az idegenvezetőjüket”, és reggelre össze tudna-e csomagolni egy útra? Az Észak-Amerika Lehetetlenjei túráról van szó, hét nap országúton és egy nap vízen. „Vízen?”, kérdezte. „Ne aggódj”, mondta a főnöke. „Minden benne van a dossziéban.”

Rettenetesen szeretett volna nemet mondani, de hogyan utasíthatta volna vissza az első megbízását? Vészhelyzet volt. Csapatjátékos akart lenni – és nem akarta, hogy kirúgják a csapatból, mielőtt még esélye lett volna játszani.

Újra felemeli a mikrofont, és egy vidám „Helló!”-val indít.

A Mérnök felpillant. Úgy tűnik, senki más nem hallotta. Nincs bekapcsolva a mikrofon.

A SOFŐR odaszól a válla fölött:

– Kapcsold be a hangosbeszélőt! – Erős csontozatú fehér nő, évek óta ül a volán mögött, és most egy zöldfülűt küldtek neki. Hol a fenében van Peter? Ő a legjobb idegenvezető, akivel valaha dolgozott, és most szó nélkül lelépett, ami nem vall rá. Az új idegenvezető a mikrofonnal babrál, még mindig nem tudja működésre bírni a hangosbeszélőt. Jézusom. – Vezérlőpult – mondja a Sofőr. – Rögtön melletted.

– Ó. – Az Idegenvezető felkattintja a kapcsolót. – HELLÓ!!!

A harmadik sorban ülő hetvenes fehér nő felkiált, mintha szemen szúrták volna, mire az Idegenvezető felugrik, hogy lejjebb csavarja a hangerőt.

A BÜSZKE NAGYMAMA megszólal:

– Ugye nem ez lesz egész úton?

AZ ÁPOLÓNŐ, aki egyben a Büszke Nagymama lánya, színpadiasan felsóhajt.

– Nem szándékosan csinálta, mama.

– Nagyon sajnálom. Így már jobb? – kérdezi az Idegenvezető a mikrofonba.

– Semmi baj – mondja az Ápolónő. – Ne törődjön vele.

A Büszke Nagymama a lányára mered. Ne törődjön vele? Ő nem gyerek. Ő fizette a jegyeket. A lánya állandóan panaszkodik, hogy soha nem jut el vakációzni, hát tessék, itt van, minden költség kifizetve. Cserébe csupán egy kis segítséget kér, egy kis figyelmet, amíg eljutnak az Avatárhoz, és lekerül a válláról a teher. Legalábbis a fizikai teher. Például a fájdalom, amit ez a kemény, vékony szivaccsal kárpitozott ülés okoz neki. A hátából éles fájdalom sugárzik a lábába, és görcsöl a válla. Be kellene vennie a prednizont, de étel nélkül nem lehet. Belehalna a lánya, ha felállna és hozna neki egy kekszet?

Az Ápolónő nem vesz tudomást az anyja rá meresztett pillantásáról. Ő nem az a lánya, aki megajándékozta a drágalátos unokáival. Az a lány Észak-Karolinában él az öt hálószobás házában. Ez a lány elvált, és nincs gyereke, amiért nyilvánvalóan életfogytig tartó fizetetlen gardedámsággal büntethető. Negyvennégy éves, de idősebbnek tűnik, legalábbis ő így gondolja. Amikor fényképeken látja magát, úgy néz ki, mintha betonacéllal feszítették volna ki az arcát. Ez az utazás semmit sem segít; ez is csak ugyanaz a munka, amit még nehezebbé tesz, hogy elszakadtak minden rutintól és ellátórendszertől. Tisztában van vele, hogy az anyjának fájdalmai vannak – állandó, őrjítő fájdalmak –, ám ha ez a túra nem hoz enyhülést az idős asszonynak, akkor lepakolja a húga küszöbére Charlotte-ban, ő pedig begyalogol a tengerbe.

– Ahogy mondtam – folytatja az Idegenvezető a hangosbemondón keresztül –, nem én vagyok az az idegenvezető, akit a honlapon ígértek. Elnézést kérek érte. Peter Athertonnak... személyes problémája akadt. Családi vészhelyzet. De biztos vagyok benne, hogy ez csak... nos, azt hiszem, ez az első malőrünk! Nem számolunk fel érte külön díjat. – Senki sem nevet. – Szóval... öhm... – Az Idegenvezető szemlátomást tanácstalanul pillant a dossziéra, aztán talál valamit, amit felolvashat: – Készen állnak a kalandra?

A busz végében ülők elismerően huhognak. A hátsó sorban négy nyolcvanas, harsány kedélyű ember ül, akiket immár nem foglalkoztat a munka, amit évekkel ezelőtt végeztek, a karrierjük, ami miatt régen annyit izgultak. Nevezzük őket NYOLCVANASOKNAK – nyolc polipkar, amelyeket két, Des Moines környékéről érkezett özvegyasszony és két özvegyember jelenít meg. Az egyik férfi fekete, a másik és a két nő ellenben a fehérnek egy olyan árnyalatát képviseli, amelyet csak Iowában látni. Mióta világ a világ, ismerik egymást, de szeretik azt mondani az embereknek, hogy csak ma reggel találkoztak, és valahányszor valamelyikük megismétli ezt az állítást, mindannyian dőlnek a nevetéstől. Belsős poén, és úgy tűnik, nem zavarja őket, hogy egyetlen kívülálló sem jön rá, hogy ez vicc, és a lökött öregek nyelvbotlásának vélik. A Nyolcvanasok olyan izgatottak, akár a tinédzserek, ahogy egymást átkarolva ülnek.

Úgy tűnik, az Idegenvezető megkönnyebbült a válasz hallatán. Óvatos mosolya az új lányé az iskolában, aki végre nem egyedül ül az ebédlőasztalnál.

– Térjünk rá az útitervre – mondja. – Rengeteg Lehetetlent kell meglátogatnunk, kezdve a Fagyott Tornádóval, ami alig egyórányira van innen. Milyen izgalmas! Utána felkeressük a leghíresebb helyeket – az Üres Nyájat, az Alagutat, és persze a Cipzárt, ahol találkozunk Saugat Zin avatárral. Egy hét múlva pedig megérkezünk az utolsó állomásunkra, Szellem…

– Lenne egy kérdésem – vág közbe nagy hangon valaki.

– …városba. – Az Idegenvezető megkeresi, ki beszél; egy kopaszodó fehér férfit lát hátul középen, aki rászegezi a tekintetét. – Igen?

– Nincs jobb kifejezés a Lehetetlennél? – kérdezi a férfi. – Tudjuk, hogy lehetségesek, mert itt vannak. – Ő itt a REALISTA. Ő a házigazdája és egyetlen szerzője az Igazi hazafi című podcastnak, amelynek szlogenje: „Igazat beszélni az idiótáknak”. Az első epizód azonban még nem került közönség elé, így egyelőre van egy állandó állása. Az utolsó betegszabadságát használta fel erre az útra. – Szerintem észszerűbb lenne – folytatja hangosan –, ha pontos terminológiát használnánk.

Az Idegenvezető megdermed, a mikrofont továbbra is ott szorongatja a kezében.

– És kérem, ne használja a „Tudományos Jelentőségű Terület”, vagy ami még rosszabb, a „TJT” kifejezést – folytatja a Realista. – A rövidítések csak a kormány eszközei, amelyekkel megakadályozza, hogy kérdéseket tegyünk fel.

A langaléta fiára pillant, remélve, hogy az felveszi az elhangzottakat, de nem. A srác nem figyel, terjedelmes vörös afrofrizurájára tapasztott fejhallgatóval az előtte lévő üléstámlára mered.

Nem arról van szó azonban, hogy a REALISTA FIA nem figyel. A fejhallgatóban egy hang sem hallatszik, ő pedig szándékosan nem néz a kínosan viselkedő apjára. Még csak egy éve végzett a főiskolán, és nincsenek határozott tervei, hogy mihez kezdjen ezután. Az apja tervei azonban nagyon is határozottak vele kapcsolatban. Azt akarja, hogy szerkessze meg az összes podcast hangfájlját, töltse fel őket, és „terjessze az igét” a közösségi médián keresztül. Úgy tűnik, azt hiszi, hogy mivel a fia huszonkét éves és videójátékokkal játszik, valamiféle informatikai zseni.

– Vedd filmre! – sziszegi a Realista az orra alatt. Feláll, és lehúzza az ingét, hogy eltakarja az övtáskáját. A fia riadtan néz fel.

– Apa?

– Én csak annyit kérek – mondja a Realista az Idegenvezetőnek –, hogy talán mindannyian egyezzünk meg abban, hogy tudományosabb terminológiát használunk, és nem olyan előítéletes szavakat, mint a Lehetetlen.

Az Idegenvezető szeme elkerekedik.

– De a túra neve Észak-Amerika Lehetetlenjei, és a leírás elég egyértelmű, hogy... Maga nem erre jelentkezett?

– Igyekeztem nem tudomásul venni. A túra több, mint a neve! Csak abban reménykedtem, hogy a csoport tagjai nyitott gondolkodásúak.

– Van olyan szó, amit megfelelőbbnek talál?

– Nos, nem akarok előírni egy kifejezést – mondja a Realista békülékeny hangon. – Nyitott vagyok a vitára. De úgy tűnik, hogy ezek a dolgok teljes mértékben a természetes világ részei, amíg valaki nem tudja kétséget kizáróan bizonyítani, hogy nem azok.

– Bizonytalan eredetű, a természeteshez hasonló dolgok – mondja az egyik férfi a folyosó túloldalán.

– Természetesek, amíg az ellenkezője be nem bizonyosodik – veti ellene az ülésszomszédja.

– TAEBB-k! – mondja az első férfi, és mindketten felnevetnek.

Mintha német akcentussal beszélnének. Ezek most gúnyt űznek belőlem? Nácinak neveznek?, tűnődik a Realista.

A férfiak valóban gúnyolódnak rajta, de csak egy kicsit, az akcentusuknak azonban semmi köze hozzá. Ők a NÁSZUTASOK, és mióta felszálltak a buszra, a két osztrák jóízűen vitatkozik egy német, bajor és angol keveréknyelven. Kapcsolatuk egy hét évvel ezelőtti veszekedéssel kezdődött a Bejelentés napján, és úgy tervezik, hogy a halálos ágyukig vitatkoznak majd. Micsoda móka! Európában rengeteg csoda van, Amerika azonban hatalmas, amilyen hatalmas, olyan veszélyes is, és hírneves fizikai talányai megérettek a vitára, ha nem is a megoldásra. Senki sem vár megoldásokat. A Nászutasok nem is vágynak rájuk, nem igazán, még akkor sem, ha energikusan lobbiznak a kedvenc magyarázatukért. Miért kellene véget vetni a verbális sortűznek?

A játék célja a labda játékban tartása.

Néhányan nem figyelnek oda a Realista ellenvetéseire. Egy személy, akit úgy fogunk hívni, hogy az OLVASÓ, csendben ül, és a könyvét lapozgatja. Harmincegy éves, és a munkavállalási vízuma szerint tajvani állampolgár, egy olyan ország fia, ami már nem létezik. Nem számít. Most itt van, és boldogan fittyet hány a többi utasra, mintha minden, amit tudnia kell, a lapon lévő mondatokba lenne belekódolva.

Szintén figyelmen kívül hagyja a felhajtást az INFLUENSZER, egy tizenhét éves lány, akinek a jogosítványa egy huszonkét éves személyé, a hitelkártyája pedig egy sokkal idősebb férfié – a nagyapjáé. A ma reggeli öltözéke szélesedő szárú jóganadrág (Kirinyaga, 59 dollár) egy rövid, kanárisárga toppal (Prana, 42 dollár). Fekete haja egyenes és fényes, bronzbarna bőrén látszólag nincsenek pórusok, sminkje Instagramra illő. Úgy néz ki, mintha műanyagba mártották volna. Magában dúdolgat, miközben a gömbölyű, határozottan terhes pocakjára támasztott telefonján pötyög. Harmincöt hetes, még több mint egy hónapja van a szülésig, de amikor megjelent a busznál, az Idegenvezető szeme elkerekedett, mintha attól tartana, hogy a baba menten kipottyan a lábai közül a járdára. De nem tett megjegyzést a lány állapotára, csupán derűs rémülettel mosolygott, és átnyújtotta az ajándék utazótáskát (olcsó nejlon), amelyen a lány neve áll. A buszra felszállva az Influenszer örömmel konstatálta az érdeklődő arcokat. Az elöl ülő idős fehér hölgy különösen döbbentnek tűnt. Szokj hozzá, ribanc! Egy erős nő a fedélzeten!

A Realista még mindig áll, de már a Nászutasokkal vitatkozik.

– Ülj le, seggfej! – kiáltja a Képregényíró. Az Idegenvezető kétségbeesetten lapozgatja a mappáját.

A Sofőr a fékre tapos, és a busz megbillen. Az Idegenvezető elejti a dossziéját. A Realista nekiesik az előtte lévő ülésnek.

A Sofőr bekapcsolja a hangosbeszélőt.

– Kérem, hogy minden utas foglaljon helyet, amíg a busz mozgásban van. – A hangja határozott. – És üdvözlöm önöket New Jersey-ben.

Mindenki kinéz az ablakon, beleértve azt a három utast is, akikkel még nem találkoztunk: a NŐVÉR, a NOVÍCIA és a RABBI. A Nővér első benyomása a New Jersey-i Fort Lee-ről, hogy az valóban egy erődítmény: sziklasáncok és frissen kizöldült fákból álló fal védi a Kertek Államát New York gonosz betolakodásától. A második benyomása, pillanatokkal később, hogy a gonosz már régen partra szállt. Négyszögletes irodaházak, Manhattan alacsonyabb és lélekölőbb utánzatai zsúfolódnak az autópálya mentén. Csupa autó, beton és acél.

Légy türelmes, inti magát. Egy egész kontinens van előttünk.

A Nővér nem visel habitust, de egyfajta egyenruha van rajta: vaskos görögkereszt, amely mindig a nyakában lóg, rövid ősz haj, kordbársony nadrág, praktikus cipő – komplett feminista könyvesbolt-tulajdonosi hangulatot közvetít. Látja az idegenek arcán, amikor rájönnek a hivatására – ez az „Ó, maga apáca!” pillanat, ahogy magában nevezi. Olykor hangosan is kimondják. Néha elmagyarázza, hogy ő gyakorlatilag nem apáca, hanem nővér a Szent József Kongregációban, nem pedig egy kolostor tagja. De az „apácát” sem érzi teljesen pontatlannak; van valami szerzetesi a természetében, ami csendre és elmélkedésre vágyik.

Ezen az úton nem fogja megkapni. Az alkotói szabadsággal kapcsolatos eredeti terve, ahogyan a gyülekezet vezetőségének felvetette, az volt, hogy egyedül utazik, miközben egy új esszéköteten dolgozik, ezúttal a szimulációban élhető élet spirituális vonatkozásairól. Az utazás adta volna a könyv szerkezetét, állomásonként egy-egy esszével. A vezetőség egyetértett azzal, hogy a szabadság jó ötlet, ám a legutóbbi botrány óta óvatosak lettek, és kérdések vetődtek fel bennük azzal kapcsolatban, hogy milyen irányt vehet ez a könyv. A Nővér ezt nem tudta megmondani nekik: a gondolatai oda vezetik, ahová. Sok szörnyülködés és nem kevés imádkozás után a csapat jóváhagyta a szabadságot, de azt javasolta (ragaszkodott hozzá), hogy vigyen magával egy asszisztenst/titkárt/segítőt – hiszen a világ veszélyes egy egyedül utazó nő számára, és így tovább. Nem árulta el nekik, hogy már elhívta régi barátját, a Rabbit; a vezetőség esetleg félreérthette volna ezt a kapcsolatot, és teljesen lefújhatta volna az utazást. Így csatlakozott a Novícia a túrához. A lány, teljes habitusban, fehér novíciusi fátyolban és fekete ruhában, egyfajta villogóként működik, azt hirdetve, hogy apácák vannak a környéken. A Rabbi legalább utcai ruhát visel.

A Rabbi közvetlenül a Nővér és a Novícia mögött foglalt helyet, a buszon kirobbant konfliktus pedig felvillanyozta. Átkukucskál az ülések fölött.

– Nos, mi a véleményed erről a megtévesztő vitáról? Gondolod, van valami abban, amit mond?

– Nincs – feleli a Nővér.

– Á, valószínűleg igazad van – mondja a Rabbi.

Amikor a Nővér egy e-mailben először előállt az utazás tervével, és meghívta őt is, nem tudta, hogyan reagáljon. Mit gondolna a gyülekezete? Soha semmiről nem hozott gyors döntést, legyen az zokni vagy szendvics, ez azonban komoly fejtörést okozott. A felesége volt, aki azt javasolta, hogy mondjon igent, és még a táskáját is összecsomagolta neki. De azóta, hogy találkozott a Nővérrel a busznál, kétségek gyötörték. A Nővér alig látható mosollyal üdvözölte. Vajon már megbánta a meghívást?

Több mint húsz évvel ezelőtt találkoztak az Emberi Jogok Nemzetközi Konferenciáján, és levelezni kezdtek. Ezeknek a leveleknek (és később az e-maileknek) köszönhetően úgy érezte, hogy nincs senki, akit jobban ismerne nála. A Nővér minden fontosabb gondolatát megosztotta vele, még azok születőben lévő, kiadás előtti formájában is. Kétségeiről és félelmeiről is őszintén beszélt, olyan intellektuális alázatról téve tanúbizonyságot, amelyet a Rabbi rendkívül nagyra becsült.

Amit nem értett, az volt, hogy a nő miért hívta meg. Aztán amikor ma reggel szemtől szemben álltak, túlságosan zavarban volt, hogy megkérdezze. Meg kellene várnia, hogy ő hozza fel a témát? Vagy előbb-utóbb rákérdeznie? Őszintén szólva a Nővér kissé lehangoltnak tűnt, ő pedig nem akarta tovább rontani a helyzetet. De mi van, ha a nő arra számított, hogy megkérdezi? Talán pont ez volt a célja!

Úgy tűnik, a Nővérnek nincs kedve a csevegéshez; tekintete az ablakra tapad, szemlátomást megbabonázza az elsuhanó zöld táj. A busz végre felgyorsult. Magas fák sáncai szegélyezik az autópályát, elrejtve minden csúfságot. Akár egy erdőn keresztül is vezethetne az út. Úgy tűnik, a Nővér odakint szeretne lenni, távol tőle.

A Rabbi kétségbeesésében a Novícia felé fordítja a figyelmét. Fiatal latin-amerikai lány Miamiból – dominikánus, értsd ezalatt az országot, nem a vallási rendet, haha! –, aki ragaszkodik a hagyományos habitus viseléséhez.

– És öhm, maga mit gondol, nővér? Ezek az anomáliák természetesek vagy természetfelettiek?

– Csak egy természet létezik – feleli a Novícia szenvtelen hangon. – Egyetlen teremtés.

– Hogyne, természetesen – mondja a Rabbi. Nem tudja, mire gondol a nő, aki pedig nem fejti ki bővebben. Némi hűvös csend után visszahúzódik a helyére.

A Novícia is a „nővér” címet viseli, noha még nem tette le ideiglenes fogadalmát. Nem tudja pontosan, miért kérte (utasította) a vezetőség, hogy kísérje el az idősebb Nővért erre a túrára, de van egy gyanúja, és készen áll rá, hogy teljesítse a kötelességét. A Nővér az egyik leghíresebb tagjuk, egy aktivista, akit rendszeresen letartóztattak a nagypénteki nukleáris tüntetéseken (a Lawrence Livermore Nemzeti Laboratórium őrei állítólag név szerint ismerik), majd a testi autonómiáról szóló könyvével keltett hullámokat – és kapott megrovást az Egyesült Államok Katolikus Püspöki Konferenciájától. A Nővér fittyet hányt rájuk, és folytatta a tiltakozást, ahogy folytatta az írást is. A Novícia minden könyvét és esszéjét olvasta, némelyiket többször is, és tiszteli a Nővér intellektusát, még ha nem ért is egyet mindazokkal az irányokkal, ahová ez az intellektus vezette. De most azt suttogják, hogy talán túl messzire ment. Valami nincs rendben vele. Lelki bajok. Senki sem mondja meg, hogy pontosan mi. A Novícia azon tűnődik, hogy a gyülekezet miért engedi, hogy egy nő az ő állapotában ilyen, világi illetlenségekkel foglalkozó utazásra induljon. Olyan, mintha ezzel kihívná maga ellen a sorsot. Nos, a Novícia nem fogja hagyni, hogy az egyik nővére az Úrban olyasmit tegyen, ami árt neki vagy az egyháznak. Ha a Nővér mély vízbe gázol, a Novícia majd visszahúzza a partra.

Az üléssorokat betölti a zsongás. A Nyolcvanasok nevetésben törnek ki. A Büszke Nagymama hangosan kér a lányától egy palack vizet. A busz elején pedig az Idegenvezető előrelapoz a dossziéban, próbálja kitalálni, mit mondjon nekik legközelebb.

Az utasok ismerik az alapvető tényeket – a bolygón mindenki ismeri őket. Hét év telt el a Bejelentés és az azt követő Őrület – az öngyilkossági hullám, a fizikusok és informatikusok világszerte tapasztalt meggyilkolása és eltűnése, az egyetemi robbantások, az önkényuralmi elnyomás, a vallási pánik óta. Ezek nagyrészt alábbhagytak. Azóta, hét éve a világ hetente emlékezteti magát a tényre; hét év volt rá, hogy az emberiség hozzászokjon egy olyan tájhoz, ami tele van... nevezzük, aminek akarjuk: hibákkal, anomáliákkal, Tudományos Mi-a-faszom-ez területekkel. Igen, még mindig dúltak a háborúk, és a tőzsde még mindig romokban hevert. Ám a legtöbb ember folytatta az életét. Oké, értjük, hogy egy mesterséges világ digitális polgárai vagyunk, és minden egyesekből és nullákból áll, minket is beleértve. De az ember nem élhet csak piros pirulákon – ki kér egy kis pizzát?

Az utasok azonban nem a legtöbb ember. Különböző okokból jelentkeztek, hogy közelről lássák a rendellenességet, és számot vessenek vele. Az Idegenvezető nem érti, miért fizetnek ezért ennyi pénzt, és nem biztos benne, hogy ő elég fizetséget kap érte, hogy kalauzolja őket. Még abban sem biztos, miért is vették fel erre a munkára, vagy miért vállalta el. Nincs más tapasztalata a Lehetetlenekkel kapcsolatban, mint az az egyetlen „fizikai törvények megsértése” óra, amelyet azelőtt vett fel, hogy otthagyta a posztgraduális képzést, valamint az a három hónap, amelynek során docensként dolgozott egy titokzatos helyen az illinois-i Carbondale-ben. Szimulációs szorongásban szenved (létező diagnózis, mondta a terapeutája, benne van a DSM-6-ban), és úgy érzi, hogy a szíve üveggé válik, amikor a heti emlékeztető megjelenik a szemgolyója előtt.

Nincs egyedül. Lehet, hogy az Őrületnek vége, de még mindig vannak őrültek szerte a világban, durva egzisztenciális pánikba esett tébolyultak, akik úgy hiszik, hogy kilövöldözhetik magukat a szimulációból. Minden héten megtörténik, hogy egy fehér fiú egy AR‒15-össel belső nézetes lövöldözős játékká változtat egy helyi iskolát. Vagy több ilyen srác egymásra talál a neten, és vallássá változtatják a paranoiájukat. Amolyan ethosszá.

Éppen ma reggel, háromszáz kilométerrel arrébb egy nő, akivel az Idegenvezető még nem találkozott, sőt még csak nem is hallott róla, a Bostoni Egyetem kampuszán lévő laboratóriumához érve azt látta, hogy az ajtót betörték, az üveget szétlőtték. Nevezzük őt PROFESSZORNAK. Az első reakciója az volt, hogy visszarohan a kocsijához. Ehelyett benyomta az ajtót – az alja üvegszilánkokon csikorgott. Félve szólította a két végzős diákját, akik előző este, miután ő hazament, még ott maradtak dolgozni.

Az egyiket a fő munkateremben találta. Egy széken ült összeroskadva, álla véráztatta mellkasán nyugodott, és a testét széles, tépőzáras szalagok tartották a helyén. A másik diák néhány méterrel arrébb feküdt, a vészkijárathoz vezető folyosón elterülve. Arccal lefelé, mozdulatlanul. Tudta, hogy ő is halott, és hogy most már ideje elhúznia a csíkot, mielőtt a rendőrség megérkezik. Mégis odament hozzá, letérdelt, és megérintette a tarkóját.

A Professzort most ott hagyjuk.

Egyelőre a buszra koncentrálunk, ahol az Idegenvezető a mappa utolsó lapjához, a további olvasnivalók URL-listájához érkezett. A francba! – gondolja. Adjatok valami használhatót! Mi van, ha semmi érdemlegeset nem tud mondani ezeknek az embereknek? Mi van, ha eleve kudarcra ítélték? Egészen biztos benne, hogy a legfontosabb kérdések azok, amelyekre senki sem tud válaszolni. Miért hozták létre a Szimulátorok a szimulációt? Miért mondták meg nekünk, hogy benne vagyunk? Mit akarnak tőlünk? És még egy tucat nehéz kérdés, amelyekre a válaszok semmit sem jelentenek, amíg nem kapunk feleletet az egyetlen nagy kérdésre: hogyan akadályozzuk meg, hogy a rohadékok kihúzzák a dugót?

– És itt is van – mondja a Mérnök.

Az eső elállt, és a felhők elúsztak dél felé. A busz előtt tiszta az ég, az utasok kilométerre ellátnak. Messze a távolban furcsa, fejjel lefelé álló hegy magasodik, olyan fekete, hogy kétdimenziósnak tűnik.

Az első megállónk.

A Fagyott Tornádó

A Mérnök az Ózon elmélkedik

JP Laurent felnéz a Fagyott Tornádóra, és eltűnődik, hogy a Szimulátorok pontosan mit is várnak tőle. Hogy elképedjen? Megrettenjen? Szórakoztatónak találja? A dolog nevetségesen túlméretezett és méretaránytalan, mint egy Koons-féle lufikutya. Azt sem tudja, hogy egy Koons-lufikutya láttán mit érez.

Ő és az utastársai egy gondozott lejtő alján állnak, körbefogva egy parkőrt, és számos jópofa tényt szívnak magukba a fizikai anomáliáról. Háromszáz méterre vannak a szerkezet alapjától, de még ebből a távolságból is lehetetlen egyszerre befogadni az egészet. Úgy néz ki, mint egy széles fekete szalag, amely spirálisan tekeredik lefelé, a teteje kilométeres magasságban lóg a levegőben, mintha láthatatlan ujjak tartanák. Az első hurok olyan széles, amilyen magas a tornádó. Ahogy dugóhúzóként a föld felé csavarodik, a hurkok egyre szorosabbra és szorosabbra fűződnek, míg végül tüskévé, majd tűvé vékonyodik.

– Csak hogy tisztázzuk – szól Dulin Marks, a képregényíró tettetett felháborodással. – Még csak nem is mozog?

– Sajnálom, ha félretájékoztattak – mondja JP.

– Talán túl sok fényképet láttam róla – véli Dulin. – És rajzokat. Rengeteg kép hátterébe elrejtettem ezt az izét.

– Tényleg?

– Ez a képregényes rövidítés annak jelzésére, hogy hé, New Jersey-ben vagyunk. Tudod, mint ahogy az Eiffel-torony Párizst jelzi.

– Csak pont az ellenkezője Párizsnak – jegyzi meg JP.

Dulin hangosan felnevet. Minden Dulin-nevetés hangos.

A parkőr rájuk néz, mire Dulin uralkodik magán. A parkőr vézna, öreg fickó, olyan nyugodt arccal, amilyen egy Berkeley-professzoré, akinél épp most ütött be a marihuánás süti.

– Az alapja szilárdnak tűnik, nem? De ez csak a spirál folytatása. A legvégén a szalagok olyan szorosan vannak feltekerve, hogy csupán egyetlen mikronnyi rés van közöttük – ez a méter milliomodrésze. Ahogy a spirál szélesedik, a rések exponenciálisan nőnek. Szakszóval ez a logaritmikus spirál. A nagy matematikus, Jakob Bernoulli Spira mirabilisnek – csodálatos spirálnak – nevezte.

A túracsoport többi tagja falja az információt. A busz hátuljában ülő öregek kvartettje (a mappában „Aktív Nyolcvanasokként” tüntették fel a foglalkozásukat) hangosan álmélkodnak; a rabbi valósággal sugárzik. A kerekesszékes öregasszony szinte mohón bámulja a fekete tüskét. Dulin azonban, veszi észre JP, a tolószéket toló negyvenes nőt figyeli.

– Ne csináld! – figyelmezteti.

Mi, én? – kérdezi Dulin arca.

Az alaptól öt csavarra, magyarázza a parkőr, a gyűrű mindössze egy centiméter széles és egy centiméterre van a földtől. Két hurokkal később már egyméteresre nőtt. Aztán a matek kilő az emberi léptékbe, és a gyűrűk szélesedni kezdenek. A spirál mértani haladvány szerint szélesedik, mindig ugyanabban az arányban, így minden egyes csavar másfélszer távolabb van, mint az előző. A fekete szalag szélessége is egyre nő, ahogy emelkedik. A spirál legvégén száz méter széles. A földről nézve azonban úgy tűnik, mintha minden egyes gyűrű egyforma széles lenne – optikai csalódás, ami miatt aprónak tűnik, olyasminek, ami elfér az ember tenyerén.

– Tudod, Bernoulli azt akarta, hogy a sírkövére rávéssék ezt a formát. – JP úgy suttog Dulinnak, mintha templomban lennének. – De a sírköves rossz spirált faragott rá.

– Micsoda művelt faszfej vagy – jegyzi meg Dulin. Dörgő hangja sosem volt képes valódi suttogásra. – Mit véstek rá?

– Egy archimedesi csavart. Rettentő gáz.

– Ilyenek ezek a temetői fószerek – csóválja meg Dulin a fejét. – Sosem tudják egyenesen tartani a spiráljukat.

A parkőr int a csoportnak, hogy kövessék a dombra, hogy közelebbről is megnézhessék a Tornádót. A terhes lány a csoport elé siet, megpördül, csücsörít és lő egy szelfit. Hatalmas krómezüst színű pufidzsekije mintha visszaverné a New Jersey-i nap minden egyes fotonját.

JP és Dulin a csapat végén ballag, közvetlenül a két katolikus nővér és a rabbi mögött. Add, Istenem, gondolja JP, hogy ott lehessek, amikor mindannyian bemennek egy bárba. Aztán az idősebb nővér ellép a csoporttól, és JP észreveszi az arcán legördülő könnycseppet. Mi a fene? Dulin is látja, és egymásra néznek. Nehéz megmondani, hogy a nő zaklatott-e, vagy csak eluralkodott rajta a… nos, ennek az egésznek a grandiózussága.

Dulin odamorogja-suttogja JP-nek:

– Mondanom kellene neki valamit?

JP rémülten nemet int.

A csoport szétszóródik egy lánc mentén, amelyet a talapzattól úgy három méterre, a spirál árnyékában feszítettek ki. JP már látja, hogy a Tornádó fekete felülete enyhén barázdált, akár egy bakelitlemez.

– Marion imádná – jegyzi meg Dulin. Marion a lánya. Amikor végzett az Oregoni Egyetemen, Connecticutba költözött, a kontinens másik végébe, olyan messzire az apjától, amennyire csak lehetett. Évek óta nem beszéltek egymással.

– Fel kéne hívnod – javasolja JP. Ezt kábé hetente egyszer elmondja neki.

Dulin szája eltorzul.

– Lehet. – Felemeli a telefont, és készít egy fotót. – Majd később írok neki egy sms-t. – JP nem tudja, hogy Dulin küldött-e valaha is Marionnak sms-t. Ha igen, vajon a lány válaszolt rá?

A parkőr figyelmet kér.

– Az egyik nagy rejtély – mondja –, hogy miből van a Fagyott Tornádó. A szakkifejezés szerint – és ezt nem én találom ki – „izéből”. Nem tudjuk biztosan, hogy mi az, bár a tudósok a Megjelenések óta próbálják tanulmányozni. Azt tudjuk, hogy hihetetlenül kemény. Például...

– Milyen tudósok? – szól közbe egy hang. JP körülnéz; persze hogy a kopasz fickó az a buszról („Foglalkozás: az Igazi hazafi podcast házigazdája”), aki az Idegenvezetőnek olyan nehéz perceket okozott az elnevezéssel kapcsolatban. – A kormány megakadályozta, hogy független tudósok is tanulmányozzák az izét, nem?

A parkőr talányosan elmosolyodik.

– Erről nem tudok.

– Két évvel ezelőtt egy férfi megpróbálta megközelíteni a Tornádót az eszközeivel, de a hatóságok megakadályozták. Még a rendőrséget is kihívták.

– Talán a szabadnapomon történt – mondja a parkőr szenvtelen arccal, mire a Nyolcvanasok kuncogni kezdenek.

– Van róla egy videó a YouTube-on – erősködik a kopasz fickó.

– Bizonyára. Szóval az izé! Úgy tűnik, a Lehetetlenek közül számos ebből készült. De még hét év után sem jutottunk sokkal előrébb a megértésében. Annyira kemény, hogy nem lehet lecsípni belőle egy darabot, és bevinni a laborba. Keményebb, mint bármelyik anyag, amit ismerünk – keményebb, mint a gyémánt, még lézerrel sem lehet kiütni belőle egy szilánkot. Még elektronmikroszkópot is használtak, hogy belelássanak az izé szerkezetébe, és eddig...

– De ez nem itt történt, ugye? – kérdezi a podcaster. Átpillant a válla fölött. Gólyaszerű fia a telefonjával rögzíti a szóváltást, és nem tűnik boldognak tőle. – Egyetlen elektronmikroszkóp sem vehetett közvetlen mintát a Tornádóból.

– Nem, nem itt történt – ismeri el a parkőr. – A kísérlet, amiről beszélek, egy másik Lehetetlennél történt, az argentin Fekete Virágoknál. De ennek az oka, hogy a Fagyott Tornádó egyetlen része sem fér be egy elektronmikroszkópba. Úgy hallottam, hogy a GE dolgozik egy készüléken, de még nem készült el vele.

– Szóval – mondja a podcaster –, ez a tornádó akár valami újfajta szénszálból is készülhetett. Nem lehet tudni.

– Ha visszamegyünk – mondja Dulin JP-nek, nem fáradva azzal, hogy lehalkítsa a hangját –, belökhetem a busz alá?

– Mindig is szerettem volna látni ezt a metaforát működés közben.

Az Idegenvezető felemeli a kezét.

– Talán egyesével tehetnénk fel a kérdéseket.

– De miből van az izé? – kérdezi valaki a parkőrtől. Az akcentusából JP kitalálja, hogy az egyik osztrák az („Érdekesség: Nászúton vagyunk!!!”).

– Maga szerint – teszi hozzá a férje. Világos, hogy a párosnak már megvan a saját véleménye.

A parkőr elmosolyodik.

– Biztosan nem műanyag, acél vagy szénötvözet. Semmi olyasmi, amit valaha is láttunk. A legtöbb anyagtudománnyal foglalkozó tudós úgy véli, hogy a periódusos rendszerben nem fogjuk megtalálni. Gyerekkorunkban úgy gondoljuk, hogy a szilárd az szilárd, a folyékony meg folyékony. Ám amikor tanulunk némi tudományt, rájövünk, hogy a világ atomokból áll, ezek az atomok elektronokból és protonokból, azok pedig kvarkokból. Erre az anyagra azonban ebből semmi sem igaz.

– Emlékszel, amikor még azt hittük, hogy kvarkokból álló felhő vagyunk? – fordul Dulin JP-hez. – Milyen eszelős volt!

– De akkor micsoda? – kérdezi az öregasszony panaszosan. (A foglalkozáshoz azt írta, hogy „Büszke nagymama”.)

– Egyszerűen az, ami. – A parkőr újabb mosolyt erőltet magára. Úgy tűnik, kiapadhatatlan készlettel rendelkezik. – Színtiszta izé, végestelen-végig, keresztbe-kasul. Teljesen szilárd. Talán ez az egyetlen igazán szilárd anyag a világon.

– Csakhogy ezt maga nem tudhatja! – mondja a podcaster a parkőrnek. Elég hangosan ahhoz, hogy a csoporttal is megossza ellenvetését. – Maga, személyesen. Csak ismételgeti, amit mondtak magának.

– Vagy lehet, hogy egyszerűen behúzok neki egyet – mondja Dulin JP-nek.

– Csak eltörnéd a kezed. Ultratömör anyagból készült.

– A feje tele van izével. Olyan, mint a kibaszott Micimackó, csak adamantiumból.

A kopasz férfi a fia vállára támaszkodik, és átemeli az egyik lábát a láncon.

– A saját szememmel akarom látni. Hölgyeim és uraim, pillanatokon belül…

– Uram! – szól rá a parkőr. Most már nem mosolyog. – Lépjen hátrébb a kordontól!

A terhes lány bukkan fel JP könyökénél. A podcasterre irányítja a telefonját.

– Jesszus – mondja a telefonba. – Kitör a szarvihar.

A férfi már terpeszben áll a lánc fölött.

– Mitől fél? – kérdezi.

A lány a parkőr felé fordítja a telefonját.

– Higgye el, jobb, ha nem teszi – mondja a parkőr.

– Mi az, kárt teszek a Tornádóban?

A lány ide-oda fordul, próbálja közvetíteni a párbeszédet. Nem lesz belőle jó videó.

– Érintse meg egy barázda mentén, és elég csúnyán megvágja magát – figyelmezteti a parkőr. – A Tornádó tulajdonképpen egy hatalmas, önmaga köré tekeredő borotva.

A kopasz fickó elkomorul.

– Ezt mondja az embereknek?

– Igen – válaszolja a férfi. – Ezt mondom az embereknek. Mindig.

Az Idegenvezető közben közelebb furakodott a podcasterhez. Szemlátomást pánikba esett.

– Kérem, be kell tartania a park szabályait.

A férfi ott áll, a lánccal a lába között.

– Semmi baj – mondja az Idegenvezetőnek. – Ne aggódjon. – A Tornádó felé fordul, de a lába belegabalyodik a láncba, és hirtelen a földön találja magát.

– Apa! – kiáltja a fia.

A férfi kiszabadítja a lábát, és elvörösödve kimászik a lánc alatt. Belenéz a fia telefonjának a kamerájába.

– Jól vagyok. Majd kivágjuk. Készen állsz? Egy, kettő... – Komor arcot vág. – Folytatás következik.

– Jó szagú isten – fohászkodik Dulin. – Csak nem egy reklámot dob be?

A terhes lánnyal és a podcasterrel, gondolja JP, ez az út sokkal jobban dokumentálva lesz, mint amit még elviselhetőnek talál.

A fiatalabb nővér – „novícia”, áll az életrajzában, bár ő teljes apácaszerelést visel, míg a munkatársa az Úrban utcai ruhát – meghallja az istenkáromlást, és hátranéz a válla fölött. Dulin szokatlanul zavartnak tűnik.

A podcaster átfurakszik a csoporton, és a busz felé veszi az irányt, azt sugallva a világnak, hogy nem egyszerűen elmegy, hanem igazolhatóan dühösen távozik. A fia zsebre dugja a telefont. Az arca piros, és a semmibe mered, kerüli mindenki tekintetét. Lassan elsétál, más irányba, mint az apja.

Az osztrák nászutaspár egyik tagja töri meg a csendet.

– Lenne egy kérdésem – mondja a parkőrnek. – Mit gondol, mi tartja meg?

– Semmi – feleli a parkőr. Immár kifogyott a mosolyokból. – Megnézheti a filmet. – Azzal ott hagyja őket.

Az Idegenvezető nézi, ahogy elmegy, és amikor visszafordul a csoporthoz, megrendültnek tűnik.

– Oké! – mondja vidáman. – Menjünk a látogatóközpontba. Ami... – Megfordul, hogy megtalálja, mire az egyik Nyolcvanas a másik irányba mutat, a nagy faépület felé. Vadonatúj. A kormány csak három éve nyitotta meg a parkot a nagyközönség előtt. – Igen! – mondja. – Erre!

A csoport lassan elindul utána.

– Jössz? – kérdezi Dulin.

– Kösz, nem – feleli JP. – Menj csak.

Dulin a homlokát ráncolja.

– Biztos vagy benne? Szuper dolgokat hallottam erről a dokumentumfilmről. Minden parkőr áradozik róla.

– Csak szeretnék sétálni kicsit.

Ekkor az ápolónő megy el mellettük az anyját tolva. Visszapillant Dulinra. JP nem tud olvasni az arckifejezéséből, de végül is, nem neki szól az üzenet.

– Nos, talán megnézem az ajándékboltot – jelenti ki Dulin. Elindul a nők után.

– Hé, Dulin! – szól utána JP. A barátja megáll. – Kérlek, ne próbálj meg senkit megdöngetni a buszon. A következő hét napban együtt kell élnünk ezekkel az emberekkel.

– Megígérem, hogy senkit sem fogok megdöngetni a buszon – mondja Dulin. – Csak a mosdókban és a motelekben.

JP nézi, ahogy bebattyog az épületbe, és elfogja a bűntudat. Dulin aggódik érte. Már megint. A nagydarab férfi sosem tudta elrejteni az érzelmeit – az arckifejezései gyakorlatilag képregényes hangeffektusokkal járnak, a szemöldök felszalad: HUSS! és a homlokráncok összeugranak: CSATT! Ám az állandó aggodalom a szemében kezd kissé nyomasztóvá válni.

JP végigsétál a kanyargós ösvényen, ahonnan valamelyest eltérő kilátás nyílik az anomáliára. Lassan mozog, lomhán a Dilantintól, és fejfájósan a tegnap esti Temodar-adagtól. Azt kívánja, bárcsak Suzanne is itt lenne. De mivel nem lehet, örül, hogy jobbára egyedül van az ösvényen. Nyáron valószínűleg zsúfoltabb, gondolja. De lehet, hogy nem. Innen sem lehet sokkal többet látni, mint az autópályáról. Az öngyilkosság lehet az egyik legfőbb oka, hogy valaki közelről és személyesen akarja megnézni. Eszébe jutnak az apáca könnyei. Talán depressziós?

Nem hibáztatná, ha megpróbálna végezni magával. A halál az egyetlen biztos kiút a szimulációból, szóval, miért ne lehetne a Tornádó az eszköz? Dorothynál működött. A lányt véletlenszerűen fejbe verték, majd feltöltötték egy Technicolor túlvilágba. Az egyetlen rejtély, hogy miért jött vissza. Arannyal kövezett utcákon járhatott, új barátokat szerezhetett, és megpillanthatta az embert a függöny mögött – és mindezek után a szürke Kansast választotta?

Az ázsiai fazon a buszból az egyik padon ül az ösvény mellett, és olvas. („Neve: Chen Xing-Xing. Kedvenc hobbija: olvasás.”) Bár a „fazon” valószínűleg nem udvarias; az életrajzban a semleges nemű „ő/őt” névmások szerepelnek. Nem néz fel, amikor JP elhalad mellette, aki hálás, hogy sikerül elslisszolnia anélkül, hogy meg kellett volna állnia némi udvarias csevegésre. Bár kíváncsi, vajon Xing-Xing vagy a csoport bármely más tagja megértette-e annak a következményeit, amit a parkőr mondott nekik a Fagyott Tornádóról. A dolgok nem atomokból állnak. És amit nem mondott ki: az emberek sem. JP ezt már hét éve tudja, és még mindig belefájdul a feje, amikor ezen töpreng. Egész pályafutását azzal töltötte, hogy gépeket épített, anyagokkal birkózott, a fizikával viaskodott.

Aztán jött április 29-e: a Bejelentés és a Megjelenések napja. Az emberiséget nemcsak arról tájékoztatták, hogy egy szimulációban él, hanem több száz, a fizika törvényeit meghazudtoló Lehetetlen is felbukkant, hogy ezt bizonyítsa. Elkezdődött az éveken át tartó Őrület. JP személyes Őrülete hatalmas csalódással járt. Becsapottnak érezte magát, mint egy gyerek, aki legókkal játszik – aki úgy hiszi, hogy az egész világ legóból van, műanyag téglákból, végestelen-végig, és akinek végig kell néznie, ahogy valami magasabb dimenziójú Michelangelo lepottyant egy tömör márványból faragott Dávidot. Az anyag nem számít. Az egész csak izé, egy hülye név, ami elfedi, hogy mik is valójában: bitek. Nullák és egyesek, végestelen-végig.

Mérnökként minden joga megvan, hogy dühös legyen a Szimulátorokra. És mégis: a Tornádó gyönyörű.

Az ösvény visszakanyarodik a szerkezet felé. Lesöpri a nedvességet egy padról, és letelepszik. Még így is nyirkos lesz a feneke. De nem számít. Felnéz az ég felé spirálisan tekergő szalagra, és újfent lenyűgözi az eleganciája. Nem csoda, hogy Bernoulli beleszeretett. Egy egész szerkezet, amelyet egyszerű egyenlet irányít – folyamatosan szélesedik, de mindig megtartja ugyanazt az alakot. Eadem mutata resurgo: „Bár megváltozva, de ugyanúgy ébredek”. Bernoulli meghagyta, hogy ezt a mondatot véssék a sírkövére a spirál mellé. Legalább a latint nem szúrták el.

Valaki kiabál. Egy vékony, lenyűgöző afrofrizurát viselő fekete nő kapaszkodik fel a parkolóból a dombra, egyik vállán sporttáskával és egy bőr futártáskával a másikon. Egy anyát állított meg a kisgyerekével. A nő meghallgatja, amit kérdez, majd megrázza a fejét. A fekete nő most meglátja JP-t, találkozik a tekintetük, és odamegy hozzá.

Jaj, ne, gondolja a férfi. Mit vétettem?

– Azzal a kirándulóbusszal van? – kérdezi a nő.

JP lenéz a parkolóra, remélve, hogy nem csak egy busz áll ott. Nincs ilyen szerencséje. Csak az ő busza és talán egy tucat autó.

– Ami azt illeti... – kezdi.

– Hová mennek?

– Nos, hét nap alatt hat helyet látogatunk meg. Holnap a Rejtélyes Gejzírekhez megyünk.

– Nem, úgy értem, milyen messze nyugatra? Mi a végállomás? – Lehetetlen figyelmen kívül hagyni a kérdéseit.

– Szellemváros – feleli JP.

– Tényleg? – A nő tekintete átható. JP szinte érzi a röntgengép zúgását és csattogását. – Olyan messzire hét nap alatt? Biztosan az Alagúton mennek.

– Ez áll az útitervben.

– Akkor rendben – mondja a nő. – Így kell lennie. – Leereszti a válláról a sporttáskát, és leül, a futártáska közéjük ékelődik. Bolyhos, fekete gyapjúfelsőt visel, rajta kis logóval, fekete leggingset, és élénkzöld futócipőt. – Mi a neve?

– JP. Jean-Pierre. De senki sem hív így. – A nő hirtelen támadt heves elszántsága idegessé teszi. – Kivéve a szüleimet – teszi hozzá. – Már meghaltak.

– Szeretném, ha megtenne nekem egy szívességet, Jean-Pierre. Van telefonja?

El akarja lopni a telefonját? Valószínűtlen.

– A magáé lemerült? Szerintem van odabent töltő.

A nő sürgetően int az ujjaival.

– Gyerünk. Hadd nézzem.

JP feloldja a telefonját, és átadja neki. A nő megnyitja a böngészőt, és gépelni kezd.

– Öhm… nézze, ha telefonálnia kell, az rendben van, de örülnék, ha nem...

– Canterbury Trails, ugye? Ez az? – mutatja az utazási iroda honlapját. – Ez az a túra, amin maga is részt vesz?

JP nem biztos benne, hogy meg kellene mondania neki. A nő ősz fürtök gubancán keresztül bámul rá.

– Ez az a túra – feleli. – Észak-amerikai Lehetetlenek.

A nő átpörget néhány oldalt. Ujjai szaggatottan mozognak, olyanok, mint egy csipegető madár. Valóban van benne valami sólyomszerű intenzitás.

– Ez azt írja, hogy a buszon minden ülésnél van konnektor. Ez igaz?

– Még nem próbáltam – feleli JP. Most látja, hogy a nő gyapjúfelsőjén lévő logó egy piros „BU”, előtte egy fekete-fehér kutyával. Szóval a Bostoni Egyetem.

A nő homlokráncolva tanulmányozza a weboldalt.

– A regisztráció lezárult. A francba. Mármint, igen, persze, már elindult a túra, de... – Nagyot fúj.

JP megkönnyebbül, amikor a nő visszaadja a telefonját.

– Szóval, a BU-n tanít? – kérdezi.

A nő riadtan néz rá.

– Hogyan...?

– Terrier – biccent a pulóverén lévő logóra. A nő lenéz, és elkáromkodja magát.

– Ne haragudjon – szabadkozik JP –, nem akartam...

– Mennyi pénz van a hitelkártyáján, Jean-Pierre?

– Tessék?

– Szeretném, ha venne nekem egy jegyet erre a túrára. Ne aggódjon, kifizetem. Azonnal, készpénzben.

– Oké, de ha van készpénze... Úgy érti, erre a túrára? Most rögtön?

– Még egy dolog. – A nő kikapja a kezéből a telefonját, és elkezd beírni valamit.

– Mit csinál?

– Egy pillanat. – Pötyög és elhúz, pötyög és elhúz. – Megvan. Köszönöm.

Visszaadja a mobilt. A képernyőn ismét a böngészőablak látható. Mit csinált az előbb?

– Bajban van? – kérdezi JP.

A nő kinyitja a bőrtáskát, és kotorászni kezd a belsejében.

– Nem – feleli. – Régi vágyam, hogy megnézzek néhányat az Egyesült Államok leghíresebb Lehetetlenjei közül.

– Megmondhatja, ha van… nos, bármi. – Próbál olyan okokat keresni, amiért a nő menekülhet. Egy bántalmazó férj? De egyáltalán nem úgy néz ki, mint akit bántalmaztak.

A nő egy köteg bankjegyet tart a kezében.

– Itt van ötezer dollár.

Vagy talán, gondolja JP, kirabolt egy bankot.

– Ez több, mint amennyibe a túra kerül – mondja.

– Tekintse borravalónak. – A férfi kezébe nyomja a köteget. Vékony ujjai hidegek. Ami furcsán izgató. – A következő a történet. Azt mondjuk a túravezetőnek, hogy régi barátok vagyunk, akik véletlenül találkoztak egymással itt, a fizika eme kibaszott megsértésénél.

JP elneveti magát.

– Méretes sértés, ugye?

– Egy hatalmas középső ujj a racionalitásnak. – A nő leveszi a gyapjúfelsőt, elkezdi összetekerni, aztán felkiált: – A francba. – Előhalászik egy összehajtogatott papírt a zsebéből, majd újra feltekeri a kardigánt, és a futártáskájába gyömöszöli.

JP udvariasan úgy tesz, mintha mindezt nem látná.

– Gondolom, tudnom kellene a nevét – jegyzi meg. – Ha már régi barátok vagyunk.

– Úgy van – bólint a nő. – Gillian vagyok. Gillian Masch.

– Maga az első kemény G-s Gillianem – közli a férfi. Fogalma sincs, miért mondta ezt.

– Lágy G-s Gilliannek lenni gáz – mondja a nő.

JP megint elneveti magát. Mi a fene történik, töpreng.

A Realista fia az álcázást gyakorolja

Christopher Mullins nagyon csendesen ül az Európai Ínyencbüfé asztalánál, és kétségbeesetten próbál beleolvadni az étterem zöld tapétájába. Egyik keze lassan adagolja az ételt a szájába. Állkapcsa szinte hangtalanul rág. Szeme a telefonja képernyőjére szegeződik. Egy emberi kaméleon, és ha szerencséje van, mindenki elfelejti, hogy ott ül az asztalnál.

– Nem azt mondom, hogy biztosan emberek csinálták – magyarázza az apja az osztrák nászutasoknak. Valamiért úgy döntöttek, hogy leülnek Christopherrel és az apjával, és beszédbe elegyednek vele. Nem, nem csak elegyednek. Beszédre bátorítják.

– Szerintem igen – mondja az egyik férfi kedvesen. A simára borotvált, az, amelyik kerek Harry Potter-szemüveget visel. Marcusnak hívják, hacsak nem Josefnek. Christopher nem jegyezte meg a nevüket, vagyis igazából senkinek a nevét a buszon, és reméli, hogy ez így is marad.

– De nézze meg a bizonyítékokat – folytatja az apja. – A Fagyott Tornádó pontosan egy kilométer magas, pontosan egy kilométer széles. Ezek emberi méretek. – Villára szúr valamit a tálcáján. Az Európai Ínyencbüfében többféle húst kínálnak, és az apja mindegyikből vett, és mindegyiket ugyanazzal a barna mártással borította be. Még a harcsát is. – Idegenek nem használnának métert, hanem, nem is tudom, frabjetet és klosmert, a saját rendszerüket.

– Ebben van logika – ismeri el a pufók, fehér, pulóveres fickó. És a rabbi? Egy asztallal arrébb ül a két apácával, de minden figyelmét erre a vitára összpontosítja, mintha egy pingpongmeccsen bíráskodna.

– Lehet, hogy a Szimulátorok tényleg emberek – mondja a szakállas osztrák. Talán ő Marcus? – Jövőbeli emberek.

– Jó érv – bólogat a rabbi.

– Nem valószínű – véli a szemüveges. – A szimuláció annyira fejlett – olyannyira túlmutat a huszonegyedik századi technológián –, hogy valószínűtlennek tűnik, hogy még létezik az emberiség. Ha mégis létezik, miért használnák ugyanazt a mértékrendszert? Nem, én a mesterséges intelligenciára fogadok.

– Ez színtiszta mátrixizmus – jelenti ki a fiú apja.

– Akkor idegenek – mondja az első osztrák. – A lényeg, hogy megértenék a mértékrendszerünket, de ez nem jelenti, hogy maguk is azt használnák.

– Ezzel határozottan egyetértek – szól lelkesen a rabbi.

Van valami, amivel nem ért egyet? – töpreng Christopher.

– Szóval inkább hiszik el, hogy robotok és földönkívüliek állnak az egész mögött, mint hogy egyszerűen a kormány? – kérdezi az apja az osztrákoktól. – Gondoljanak Ockham borotvájára. Nem valószínűbb, hogy olyan hatalmak vernek át bennünket, amelyekről tudjuk, hogy léteznek?

– Mindig a kormánnyal jön – mutat rá Harry Potter. – De a Lehetetlenek mind ugyanazon a napon jelentek meg szerte a világon. Azt állítja, hogy létezik egy hatalmas összeesküvés az Egyesült Államok, Kína és Európa között?

– Az összeesküvések svédasztala – teszi hozzá a férje.

– A hamisságok büféje – tódítja az első fickó. – Például itt vagyunk az Európai Ínyencbüfében, mégis... – Felmutatja a villáját, amelyre egy darab sült csirkemellet szúrt fel. – Ez nem európai, és nem is ínyenc! – A férje kuncog.

– Miért lenne őrültség azt hinni, hogy a kormányok együttműködnek? – kérdezi Christopher apja. – Hibbantabb gondolat, mint hogy az egész emberi történelem hazugság volt?

– Hát ez az – helyesel a rabbi.

– De még ha összeesküdtek is – mondja a szakállas osztrák. – Hogy csinálták mindezt egy éjszaka alatt? Ők nem a Mikulás.

– Hadd kérdezzek valamit – szól az apja, és Christopher némán felnyög. – Mi a valószínűbb, hogy valamennyi egy éjszaka alatt jelent meg, vagy hogy a média mindenkinek azt mondta, hogy egy éjszaka alatt történt?

Az apa költői kérdésekben beszél. Erre kellene lennie egy külön írásjelnek: Mi a valószínűbb... >?< Nem észszerűbb...>?<

– Ez egy kicsit... – jegyzi meg az egyik osztrák.

– Paranoiás? – fejezi be a férje.

– Ha valaha is volt idő, amikor paranoiásnak kellett lenni, akkor ez az – jelenti ki az apa. Áthajol az asztalon. – Ébernek kell lennünk. És késznek arra, hogy megvédjük magunkat.

Kérlek, ne mutasd meg nekik a fegyvert, fohászkodik némán Christopher. Az apja hátára pillant, és megkönnyebbülten látja, hogy az inge eltakarja a pisztolytáska felső részét. Az apja egy Glock 19-est hord a gerincéhez dugva, olyan, akár egy csökevényes farok. Christopher egészen biztos benne, hogy az államhatáron túl illegális rejtett fegyvert hordani, ám az apja mindig magánál tartja. És mi történik, ha valaki szerint, akit nem kéne provokálni, túl messzire megy? Olyasvalaki, mint az a nagydarab fickó a buszon, aki seggfejnek nevezte. Christopher szemmel tartotta az étteremben. Éppen a harmadik adag étellel tér vissza az asztalához. Feléjük pillant, mire a fiú leszegi a fejét.

Talán fel kéne hívnia az anyját, és könyörögni neki, hogy fizesse ki a repülőjegyét Indianába. Csakhogy mióta az apjához költözött, az anyja nagyon fagyosan viselkedik vele. De mit kellett volna tennie? Ott maradni vele, az új férjével, az új gyerekeivel és azzal az új (elaggott) macskával? Nem volt számára hely abban a házban.

Az apja legalább akarta őt. Vagy inkább Christopher egyfajta változatát, egy fiú alakú tárgyat, hogy fizetetlen gyakornokként szolgáljon az Apa Kft.-ben. Az apja szerint az Igazi hazafi podcast egy birodalomnak rakja le az alapjait; összejövetelek, tévéműsorok, talán egy streaming hírügynökség is, mindez egyetlen küldetésnek alárendelve: Valódi igazság a valódi világról.

Christopher nem érti, hogy apja miért akarja annyira leleplezni a „szimulációs csalást”. Nem tudná egyszerűen elfogadni a nyilvánvalót? Ő másodéves volt a középiskolában a Bejelentés napján, és igen, a srácok a suliban néhány hétig állandóan erről beszéltek, de aztán... továbbléptek. Persze hogy egy videóojátékban élünk. Naná. Sajnos a játékról kiderült, hogy egy monoton, sokszereplős online szerepjáték, ahol kétszáz órán keresztül kell aranyat bányásznod vagy halásznod, hogy vehess egy mithrilinget vagy ilyesmit, és egy pszichopata kábé naponta átváltoztatja belső nézetű lövöldözős játékká. Miért döbbent meg bárkit is, hogy a világot nem mi irányítjuk, és hogy semmi sem számít, amit teszünk? A Szimulátorok bármikor megnyomhatják a reset gombot. Vagy a klímaváltozás végez mindannyiunkkal. Egykutya.

Ám az apja a Bejelentés után kissé bekattant. Egyfajta dühös téboly uralkodott el rajta. Magára vette, amikor az Őrület alatt elvesztette a munkáját, pedig emberek milliói veszítették el. Még inkább személyes sértésnek vette, amikor Christopher anyja elhagyta. Ami érthető. De a Christopher által ismert szülők fele elvált, hiszen mindenki átértékelte a korábban kötött megállapodásokat. Ha semmi sem valódi, miért gondolja bárki, hogy ezek a házasságok azok? A pokolba is, miért gondolják, hogy más emberek azok? Christopher 90 százalékig biztos benne, hogy a világ 90 százaléka NPC-kből áll. Egyszerűen nem szükséges teljes öntudat ahhoz, hogy mindezek a testek fenntartsák a szimulációt – legalábbis azt, amelyikben ő van. Soha nem fog eljutni Kínába, ahogy az apja sem, akkor meg minek megalkotni egymilliárd embert, akikkel soha nem fognak találkozni?

Christopher még nem döntötte el, mit gondoljon az útitársairól. Például a négy nyolcvanasról, akik kisajátították a fagyiautomatát, vagy az ugyancsak idős nőről a kerekesszékben, aki megállás nélkül beszél a lányához, aki nem figyel rá. Vajon lakik-e bármelyikük fejében akár egyetlen gondolat is, vagy mindannyian csak robotok, akik egy dialógusfát követnek, mint valami boltos az Elder Scrollsban? És miért olyan vének mindannyian? Az egyetlen korban hozzá közel álló személy ezen a túrán a terhes lány, és ő az étterem másik végében áll a mobilját bámulva. Állandóan a telefonján lóg. Őt természetesen rögtön észrevette, amint felszállt a buszra. Még terhesen is nagyon dögös volt. Úgy sétált végig a folyosón, mintha vörös szőnyeg lenne. Hány éves is lehet: huszonhét? Huszonnyolc? Fogalma sincs. Az etnikai hovatartozása kész valóságshow. Olyan bronzosan ragyog, mint egy Kardashian, duzzadt ajkai vannak, mint valakinek a Nagy Ő-ből, a haja pedig olyan, mint egy Drag Queen verseny szereplőjének Cher-parókája. Kupolaszerű pocakja kicsit kiakasztja Christophert, de a csaj ügyesen viseli, teljesen nyíltan és büszkén, mint Rihanna, amikor A$AP Rockyval flangált.

Aztán a lány hirtelen felnéz, és találkozik a tekintetük. Ajjaj! Vajon észrevette, hogy figyeli? Úgy érzi, mintha véletlenül rákattintott volna egy hirdetésre. És most a lány elindul felé!

Zavartan lebámul a telefonjára, de nem látja a képernyőt. Csak várakozik. Vajon hozzá igyekszik, vagy csupán az ő irányába?

A lány hosszú körmei megérintik az asztalt, néhány centire Christopher kezétől. A fiú felnéz, pont a lány sima, holdként gömbölyödő pocakjára. A bőrének olyan az illata, mint a vaníliás-fűszeres latténak.

– Szükségem van rád.

Christopher felfelé kényszeríti a tekintetét, a telt melleken át egészen a lány szeméig. Megpróbál úgy tenni, mintha meglepődne.

– Ó, szia! – (Ó, szia? Mi a fenéért mondta ezt?)

– Kövess! – mondja a lány.

Elszorul a mellkasa. Igen, gondolja.

A lány nem mozdul.

– Öhm… hol? – kérdezi Christopher.

A lány a homlokát ráncolja. Megsértette volna?

– Mindenhol – feleli. – Instagram, TikTok, Roblox, Mimsy, YouTube, minden nagyobb platformon.

Ja, persze, gondolja a srác.

– Kivéve a Facebookot – teszi hozzá a lány.

– Persze, szíve…

– Lady Mmm – mondja a lány. – Lady, aláhúzás, három m. Érted?

– Három m – ismétli.

– De tényleg keress rám – köti a lelkére a lány. Aztán megfordul, és elsasszézik a mosdók felé. Christopher nem tudta, hogy egy terhes nő is tud sasszézni.

Felkeresi a @lady_mmm-t a Mimsyn. A lány néhány perccel ezelőtt posztolta a legújabb videóját. Rákattint, és elborzadva látja, hogy az apját mutatja, amint átmászik a Tornádót elkerítő láncon. Gyorsan lenémítja a hangot. Aztán elkezdi végigpörgetni a kommenteket.

Jaj, ne, gondolja. Jaj, ne!

A Képregényíró megpróbál elmesélni egy viccet

– Megmondom, mi bosszant ezekben a seggfejekben – mondja Dulin Marks. A podcaster harsogó hangja még a helyiség túlsó végéből is az idegeire megy. – A „realista” szó kisajátítása. A szimuláció a valóság. Irreális úgy tenni, mintha nem létezne.

– Aha – dünnyögi JP. Alig figyel. A Fagyott Tornádó óta képtelen figyelni.

Dulin villájával megkocogtatja a tányérját.

– Ezen a nőn jár az eszed. Pedig az agyadnak amúgy is van elég problémája.

JP nevet a maga szinte hangtalan módján. Dulin megkönnyebbül. Csak ennyit akart a túrától – hogy JP nevessen egy kicsit. Emlékezzen a régi önmagára. Bármit, csak ne egyedül járkáljon fel-alá a házában, a tetőgerendákat nézegetve és köteleket méricskélve, egy egyszerű szerkezetet tervezve egyszerű feladatra.

– Mondtam már, hogy nem akarok erről beszélni – jelenti ki JP. – Itt nem.

– Ugye tudod, hogy ez az egész egy blöff? – mondja Dulin. – Ez a nő átvágott a palánkon.

– Ne mondogasd már, hogy „ez a nő”. Főiskolai professzor. Azt hiszem.

– Én meg azt hiszem, nem is Gillian az igazi neve.

– Nem tudnál halkabban beszélni?

Beth-Anne Neville, az észak-karolinai ápolónő két asztallal arrébb ül, szemben a kerekesszékhez kötött anyjával. Dulin megjegyezte a rövid életrajzát. Mindazonáltal nem fenyegeti a veszély, hogy meghallják; Beth-Anne anyja megállás nélkül beszél. A nagy ebédlő lármás és visszhangos, és a kopasz fickó nagyban hozzájárul a hangzavarhoz. Dulinra és JP-re senki sem figyel.

– Higgy nekem – erősködik Dulin, mostacciolival teli szájjal. – Ez valami átverés.

– Szerintem nem. – JP kortyol egyet a jeges teájából. Szinte hozzá sem nyúlt az ételhez. Dulin tudja, hogy a gyógyszerek elrontják az étvágyát. Az esténként szedett kemény szertől néha hánynia kell. JP sosem volt nehézsúlyú, de ilyen sovány sem volt még soha.

– Nem értem, miért segítesz neki – mondja Dulin.

– Mert segítségre van szüksége. Ilyen egyszerű.

Dulin szerint ennél sokkal bonyolultabb a dolog.

– Megnézted a bankjegyeket, amiket adott?

– Mi?

– Lehet, hogy hamisak.

– Ez már faji megkülönböztetés, amit csinálsz.

– Szó sincs róla. Az egésznek csalásszaga van. A hitelkártyáddal vásárolt.

– Ez csak pénz – legyint JP.

– Hé, ne beszélj így a pénzről.

JP halkan felnevet. Ő mindig óvatosan bánik a pénzügyeivel. Dulin a balfasz, az a fickó, aki állandóan késett a gyerektartással, és nem tudta fizetni az autóját. JP (és Suzanne, isten áldja meg Suzanne-t) többször is kihúzták a csávából.

Dulin taktikát vált.

– Miért nem száll ki a buszból? Ott ül és gépel. Miért csatlakozik egy kiránduláshoz, ha nem vesz részt benne?

– Úgy tűnik, ír valamit. Talán szorítja a határidő.

– Egyetlen igazi író sem aggódik a határidők miatt.

– Talán ő jó író.

– Hé!

– Nem tartozol úgy három kézirattal? – kérdezi JP. – Azt mondtad, hogy a szerkesztőid a nyakadban lihegnek.

Öt könyvről van szó három különböző kiadónak, de ezt nem kell megemlíteni.

– Basszák meg. Majd befejezem őket, amíg az Alagútban vagyok. – Dulin belekortyol a jeges teájába. Megborzong. – Ember, szerintem ezt porból csinálták.

– Ihatsz sört is, tudod.

– Várj, van sörük? Nem is láttam. – Öt különböző csapolt sör van, köztük egy régi kedvence, a St. Pauli Girl. Manapság már lehetetlen St. Pauli Girlt találni.

– Én nem bánom – biztatja JP. – Tényleg.

– Nézd, te nem ihatsz, én pedig nem fogok inni. Ez a megállapodás.

– Nem én kötöttem ezt a megállapodást, hanem te – mondja JP. – Én azt akarom, hogy igyál. Rajtad keresztül akarok élni.

– Erről eszembe jut egy vicc. Egy ír fickó mindennap bemegy a kocsmába, és mindig három felest rendel...

– Ezt már ismerem.

– És ez mikor zavart engem?

Egymás összes viccét hallották már több tucatszor. Valamint az összes sztorit, sirámot, megbánást, magyarázkodást és véleményt. (De nem az összes titkot, jó szagú isten, nem az összeset.) A hosszú barátság egyik alábecsült öröme az ismerős mezőknek ez az állandó művelése. Időnként felfordítanak egy-egy új sziklát. De többnyire elnézik és megbocsátják egymásnak az ismétléseket.

Többnyire. Dulint most bosszantja, hogy JP nem hagyja, hogy befejezze az ír viccet.

– Jól van – mondja. – Akkor megkérdezem: hol van a kocsija? Hogy jutott el a Fagyott Tornádóhoz?

JP a homlokát ráncolja. Aha! A mérnök úr erre nem is gondolt.

– Lehet, hogy Uberrel jött – mondja.

– Minden ok nélkül eljött Uberrel a Tornádóhoz? – kérdezi Dulin. – Aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve csatlakozik a túrához? Nem, ez nem áll össze. Menekül. Rengeteg készpénze van, nem akarja használni a hitelkártyáját, nem árulja el az igazi nevét... – Kiveszi a mellzsebéből az olvasószemüvegét, és szétnyitja. – Mit is mondtál, mi a vezetékneve? Masher?

– Masch. És én mondtam, hogy menekül. Bár nem hiszem, hogy egy bántalmazó férj vagy barát elől. Nem tűnik olyan típusnak.

– A bántalmazottnak nincs típusa, JP – közli Dulin tanáros hangon. A telefonjára pillant.

– Most mit csinálsz?

– Ráguglizom.

– Ne! Ne csináld.

Beth-Anne felpillant a zajra, és Dulin tekintete a szemüvege fölött találkozik a nőével. Az a zöld szempár egyenesen kiüti. Csinos nő, a megfelelő helyeken kipárnázva, nem olyan, mint azok a sovány, jógázó anyukák. Kellemesen elbeszélgettek a Tornádó ajándékboltjában, miközben az anyja az ajándéktárgyak között vacillált. Az öregasszony megkérdezte tőlük, hogy vajon a spirális nyelű ezüstkanál jobb ajándék-e, mint a szélcsengő. Erre Dulin rámutatott az utóbbira: ez a legjobban csengő ajánlat. A mama csúnyán nézett rá, de Beth-Anne nevetett. Egy nő nevetése mindig úgy hat rá, mint a kerozin, és ez a pillanatnyi szemkontaktus elég ahhoz, hogy a tűz tovább lobogjon.

– Mennyi idő múlva láthatjuk az Avatárt? – kérdezi az öregasszony Beth-Anne-t. A kiejtése vidékies.

– Ezt már megbeszéltük, mama. Csak az ötödik napon.

– Akkor hozz még egy zsemlét. – Mintha fel kellene töltenie a készleteit egy ilyen hosszú várakozásra. – És olasz sütit.

Beth-Anne megtörli a száját, leteszi a szalvétát. Gyors pillantást vet Dulinra, mintha azt mondaná: látod, mit kell elviselnem?

Dulin uralkodik magán, és nem fordul utána, ahogy elmegy.

JP azonban észrevette. Az ápolónő felé biccent.

– Mit szólnál, ha rákeresnék a Google-ön?

– Én már megtettem. És biztos vagyok benne, hogy nem egy körözött, szökésben lévő bűnöző, mint a barátnőd.

– Most már a barátnőm?

Dulin elvigyorodik.

– Rávett, hogy vidd oda neki az ebédet. A középiskolában ez azt jelentette volna, hogy jársz valakivel.

– Majd elmondja, mi a helyzet, ha készen áll rá.

Dulin megrázza a fejét.

– Ez a nő megjelenik egy rakás pénzzel, elszedi a telefonodat, és utasítgat... Nem értem, miért teszel ekkora erőfeszítéseket egy idegenért.

– Meg van rémülve. Szerintem segítségre van szüksége.

– És?

– És megnevettetett. – JP a homlokát ráncolja. – Annak ellenére, hogy eléggé retteg, sikerült elsütnie egy viccet.

– Ez nem jó ok.

JP szeme összeszűkül.

– Ez tényleg zavar téged.

– Nem zavar. Csak arra gondolok, hogy mit... – Dulin elhallgat.

– Mi az?

Azt akarta mondani, hogy mit gondolna Suzanne. De a fenébe, ezzel túl messzire megy, és túl igazságtalan. Mi a franc van az agyával, hogy egyáltalán eszébe jut ilyesmi? Örülnie kellene JP-nek. Ha egy nő, aki lenyúlja a megtakarításait, megdobogtatja a szívét, hát legyen. Az ő pénze.

– Semmi – feleli. – Irtó rendes tőled, hogy megteszed ezt a szívességet. Csak aggódom, hogy kihasznál.

JP összeszorítja a száját, aztán így szól:

– Mutassak neked valamit, nem fogod túlreagálni?

Dulin ösztönös reakciója az, hogy felkiált: „TÚLREAGÁLNI?” Ehelyett így felel:

– Soha nem tennék ilyet.

– Amikor elvette a telefonom, küldött egy sms-t is. Aztán megpróbálta törölni. – JP arcán alig látható mosoly.

– Te ravasz róka.

JP feloldja a telefonját, és átcsúsztatja az asztalon.

– Az utolsó az.

Jól vagyok, találkozunk az átadásnál 5 nap múlva. Ne írj, ne hívj.

Jézusom, ez úgy néz ki, mint egy drogüzlet.

– Kinek küldte? – kérdezi Dulin. – És mit ad át?

– Fogalmam sincs.

– Meg fogod kérdezni?

– Azt sem tudom. – JP visszaveszi a telefonját, és elrakja. – Most csak annyit teszek, hogy kitalálom, mi lesz az ebédje. Az idegenvezetőnél kellene lennie az étkezési jegyének, vagy talán... Mi az? Miért nézel így rám?

Dulin a múltban olyan nők után koslatott, akik tényleg gázok voltak. JP majdnem minden esetben látta az intő jeleket, és megpróbálta figyelmeztetni. „Lassan a testtel, Dulin. Ne költözz össze vele. Ne add meg neki a bankszámlaszámod.” És Dulin majdnem minden esetben figyelmen kívül hagyta, sőt még egy kicsit dühös is lett miatta. Hosszú barátságuk során most először fordul elő, hogy Dulin végre viszonozhatja a szívességet.

– Gyerünk – nógatja JP. – Ki vele.

– Vigyél neki pulykás szendvicset – javasolja Dulin. – Az jobb az utazáshoz.

JP elmegy, Dulin pedig úgy érzi, mintha azt nézné, ahogy a legjobb barátja lehajt egy szikláról. Tapasztalatai szerint nincs ennél izgalmasabb élmény.

A sofőr megnyomja a némítás gombot

Agnes Wisniewski az étterem előtt ül, cigarettázik és megpróbál felhívni valakit. Aztán újra próbálkozik.

– Jézusom, Peter – motyogja hangosan. – Vedd fel a kibaszott telefont.

Soha nem akart buszsofőr lenni. Nem volt olyan pont a gyerekkorában, amikor azért imádkozott volna Istenhez, hogy napi nyolc-tizenkét órában testeket szállíthasson és poggyászokat rakodhasson évi 43 ezer dollárért. De úgy tűnt, hogy Peter Atherton, az idegenvezető számára, akinek itt kellett volna lennie ezen az utazáson, ez a munka valódi hivatás. Szerette látni az országot. Szeretett új dolgokat megismerni, és megosztani másokkal, amit felfedezett; olyan volt, akár valami középiskolás diák egy soha véget nem érő tanulmányi kiránduláson. De leginkább az embereket szerette. Agnes fel nem tudta fogni, miért. Hogy lehet, hogy ismeri és mégis szereti az embereket?

De Jézusom, Peter tényleg szerette őket. Szerette az utasait, és azok is szerették őt. Jóképű férfi volt szőke hajzuhataggal és dögös, kék szemmel. Rávette az embereket, hogy személyes dolgokról meséljenek neki, az életük részleteiről, az álmaikról, amelyek miatt csatlakoztak a kiránduláshoz, amelyet az adott héten vezetett. A turisták közül szinte senki sem kérdezte őt az álmairól. Ám a nap végén, a szálloda bárjának valamelyik sarkában, vagy egy sötét asztalnál kint a medence mellett, távol a vendégektől, leült Agnesszel. Szerette a keresztnevén szólítani, Agnieszkának. Úgy ejtette ki, mintha egy lengyel hercegnő lenne. „Ó, Agnyeskám...” Legtöbbször csak csevegtek. De néha a nő feltette neki a kérdéseket, amelyeket soha senki nem tett fel, a férfi pedig olyan dolgokat mondott el neki, amiket, biztos volt benne, soha senki másnak. Csapnivaló szülők nevelték fel, de valahogy mégis ép szívvel keveredett ki a gyermekkor aknamezejéről.

Agnes szerette a férfit. Nem romantikus értelemben. Különböző csapatokban játszottak, nem egymást átfedő ligákban. Peter választott kettejüknek egy főcímdalt az Oklahomából: „The Farmer and the Cowman”. Állandóan azon vitatkoztak, hogy melyikük a farmer és melyikük a tehenész.

Bárhol van is Peter, bármi van is vele, nem veszi fel az istenverte telefonját. És már egy tucatnyi sms-t is küldött neki.

Elnyomja a cigarettáját, és újra felhívja a Canterbury Trails irodáját. Ugyanaz az agyhalott recepciós veszi fel, Tanya. Agnes ezúttal a tulajdonost kéri, de Tanya nem kapcsolja, hanem megkérdezi, hogy szeretne-e a sofőrökért felelős diszpécserrel beszélni.

– Őt már kapcsoltad, és mindig a hangpostára megy – mondja Agnes. – Sherrit is kértem a HR-esektől, de az is hangpostára ment. Te kapcsoltál oda. Nem emlékszel, hogy ma reggel már vagy négyszer beszéltünk?

– Rengeteg hívást kapunk – védekezik Tanya.

Agnes ujjai megfeszülnek a telefonon, érzi, ahogy a szélek meghajlanak.

– Csak azt szeretném tudni, ki szólt be, hogy Peter Atherton beteg – folytatja higgadtan. – Ő maga telefonált, vagy valaki más helyette?

– Peter az egyik sofőr?

Agnes megnyomja a némítás gombot.

– Istenverte, kibaszott, hülye faszfej!

Vesz egy nagy levegőt. Kifújja. Feloldja a némítást.

– Peter idegenvezető – mondja. – Az Észak-amerikai Lehetetlenek körutazáson. Ami épp most zajlik.

– Ó! – mondja Tanya. – Nem, nem emlékszem semmi ilyesmire.

Agnes nem először kívánja, hogy bárcsak a mobilt is le lehetne csapni. Uralkodva magán, finoman kinyomja, majd már a képernyőnek mondja:

– Baszódj meg, Tanya.

Az új idegenvezető tátott szájjal mered rá. Egy papírzacskóval és egy hungarocellpohárral a kezében lép ki az étteremből. Az útimappa esetlenül be van ékelve a hóna alá.

– Mi van? – kérdezi Agnes.

– Én is utálom Tanyát – suttogja a lány.

– Mindannyian utáljuk, drágám.

– Eddig nem igazán volt alkalmunk beszélgetni – folytatja a lány. – Aneeta vagyok. – Elkezd izegni-mozogni, és Agnes rájön, hogy megpróbálja kiszabadítani az egyik karját, hogy kezet rázhasson vele. Elfordítja a tekintetét, és megkönnyebbül, amikor feladja.