Minna Canth

Munkásfeleség

Ötfelvonásos színdarab

Munkásfeleség

Ötfelvonásos színdarab

A finn irodalom gyöngyszemei

Minna Canth

A kötetet finnből magyarra fordította: Antal Adrien

A mű eredeti címe: Työmiehen vaimo

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Porvoossa, 1885

Werner Söderström, Kustantaja

2021

ELSŐ FELVONÁS

Az esküvőre készülődő Risto és Johanna szobája. Jobbra a kisszobába nyíló ajtó, balra egy ablak. Hátul egy ajtó, mely a tornácra nyílik. Kintről kiáltozás hallatszik: "Lássuk a menyasszonyt!" A függöny felemelkedik. Johanna menyasszonyi ruhában áll az ablak előtt; két oldalán Katri és Laura fehér ruhában. Vappu a színpad elülső részénél, jobbra áll. Távolabb: Risto, Yrjö, Toppo, Kustaa, Heikki, Janne, Lotta, Liisa, Leena-Kaisa, Anna-Maija és a többi esküvői vendég. Az ablak mögül éljenzés hallatszik.

RISTO. Mit gondol, Vappu? Nem lenne mégiscsak jó, ha maga is ilyen helyzetbe kerülne?

VAPPU. Mármint a menyasszony helyzetébe?

RISTO. Úgy biza. Akkor még nagyobb becsülete lenne. Kövesse Johanna példáját, és szerezzen egy férjet maga is.

VAPPU. Nem igazán törődök én ilyesmivel.

RISTO. Ugyan miért nem? Végtére is, annyi a kérője, mint égen a csillag. Mégis mi aggasztja?

VAPPU. A dolog nem ilyen egyszerű, olyan sokfélék az emberek.

RISTO. Maga túlságosan óvatos.

VAPPU. Jobb megnézni, mint megbánni.

(Ismét felhangzanak az éljenzések. Johanna boldogan ingatja a fejét.)

JOHANNA. Látjátok azt a lányt, aki felmászott a kerítésre az utca túloldalán.

KATRI. Az, aki ott áll a holdfényben, és olyan irgalmatlanul hadonászik a kezével? Csoda, hogy le nem bukfencezett még onnan.

JOHANNA. Nem Homsantuu az?

KATRI. Valóban. Ő az.

LAURA. Teljesen biztosan. Már én is felismerem.

LOTTA. Még hogy Homsantuu? Az nem lehet. Fél éve nem láttuk Homsantuut a városban, ugyan honnan kerülhetett elő ilyen hirtelen.

JOHANNA. Nem tudom, de ez csak ő lehet. Katri, kedves, küldj valakit szólni neki, hogy jöjjön be hozzánk.

KATRI. Nehogy már. Homsantut ide be? Azokban a rongyokban, amikben valószínűleg van?

JOHANNA. És akkor mi van. Nem a ruha teszi az embert.

KATRI. Hát azért mégis.

(Az ajtóhoz megy, és halkan beszél Heikkivel, aki kimegy. Felszolgálják a teát.)

LAURA. Meg fogod még bánni, hogy idehozatod Homsantuut. Majd meglátod, megint illetlenül fog viselkedni, ahogy mindig.

JOHANNA. Ugyan dehogy. Homsantuu nem annyira gonosz, csak jól kell bánni vele.

RISTO. Kíváncsi lennék, mit mondanak a menyasszonyomról ezek a hívatlan vendégek.

YRJÖ. Anélkül is tudod, hogy hallanád, hiszen mindenki dicséri Johannát.

RISTO. És irigyelnek engem. Úgy bizony, Yrjö, gondolom, veled is így van. Azt mondják, sok éven át szemmel tartottad Johannát, de én jöttem, és ripsz-ropsz elcsakliztam előled a lányt.

YRJÖ. Ugyan, minek beszélünk erről. Szabadon választhatott bárkit, akit csak akart. Megmondom neked, Risto: igazi kincset kaptál, hogy elvetted Johannát.

RISTO. Hát, nem is estél túlzásokba. Tudod-e? Hatszáz márkája van a bankban, nem hazudok, és még kamatot is kap rá. Meg is mutatom. Johanna hitellevelét már áthelyeztettem a bankban a saját felügyeletem alá. Ezt nézd meg.

KUSTAA. Ez biza hatszáz. Ez aztán döfi. Érdemes így élni. Bárcsak én is ilyen szerencsés lennék. Hallod ezt, Toppo? Hatszáz márkát kapott az aranyifjú a felesége hozományaként. Ne nősüljünk mi is meg?

TOPPO. A fenébe is. Nem jut minden férfira gazdag lány. A többieknek meg kell elégedniük a szegényebbekkel, vagy akár nélkülük. Én a magam részéről inkább nélkülük, hogy úgy élhessek, ahogy akarok.

KUSTAA. Ne is mondd. Ha szegényt kell elvenned, legalább egy olyat, aki meg tudja foltozni a nadrágod, hogy ne olyanban kelljen járnod, amiből kilóg a térded.

RISTO: Hát igen, és mi van azzal, hogy a férfi nem élhet úgy, ahogy akar, főleg akkor nem, mikor már felesége van? Áh, felesleges is beszelni róla! Töltsük meg a pipánkat, emberek.

KUSTAA. De azért én mégis inkább egy gazdagot szeretnék. Kár, hogy nem lehet őket egyszerűen csak levenni a polcról, mert általában sok kérőjük van ám. Kíváncsi vagyok, Risto, hogyan sikerült meggyőznöd Johannát, hogy adja be a derekát, jó lenne tudni.

RISTO. Mit fizetsz, ha elmondom?

TOPPO. Nehogy bármit is ígérj, Kustaa. Én ingyen adok neked tanácsot.

RISTO. Te? Hát, akkor hadd halljam.

TOPPO. Mi mást tehetnénk, minthogy orruknál fogva vezetjük a lányokat. És könnyű dolguk van, mert szegénykék nem tudják, hogy működik a világ, fogalmuk sincs róla.

JOHANNA. De emlékezz arra, amit most mondok: Homsantuu még megkomolyodik, ahogy múlik az idő.

LAURA. Ebből az őrültből? Soha. Ilyen marad ez a csoroszlya. Nem lehet megszelidíteni, történjen bármilyen csoda. Múltkor is, amikor segített kimosni a ruháimat, egyszer csak táncra perdült a lék mellett. Bármit is tehet egy cigány, de egy ilyen semmirekellőt nem lehet nevetés nélkül kibírni. Gondolj csak bele, a szoknyája deréktól lefelé úgy megfagyott, hogy mereven állt körülötte, de ő csak repült és pörgött a síkos jégen, mint egy forgószél. Még hogy egy ilyen majd megkomolyodik. Hogyne, persze!

LIISA. Ne mondd már. Soisinen gazdasszony nemrég égre-földre dicsérte Homsantuut. Azt mondta, hogy náluk töltötte az egész nyarat, és úgy dolgozott, mint egy ló.

JOHANNA. Nocsak, nocsak.

LIISA. De hát még ezek után is gúnyt űznek szegény lányból, főleg a fiatal pernahajderek. De hát, te is ismered a fajtájukat. Igazán türtőztethetnék magukat, és abbahagyhatnák a gúnyolódást.

KATRI. Hacsak nem ad valaki okot rá.

LIISA. Ugyan már. Hisz csak annyira igyekszik, hogy még igazán enni is alig bír, mivel, úgy tűnik, ősszel férjhez akar menni. Azt beszélik itt a városban, hogy van egy vőlegénye.

KATRI. Biztos csak hitegeti valaki.

JOHANNA. Nem tudom.

KATRI. Hát ez az. Ugyan ki venne el egy ilyet.

LAURA. Ráadásul még cigány is.

LIISA. Nem, nem az, mert az apja Väänänen volt, Tuusniemiből.

LAURA. De az anyja cigány származású volt, és állítólag ugyanilyen féktelen természetű. Nem maradt meg a férje mellett, elszökött, és magával vitte volna Homsantuut is, de Väänänen rokonai üldözőbe vették, és elvették tőle a gyermeket. Aztán a cigányok, azok a semmirekellők, rontást tettek Väänänenre, aki olyan nyomorulttá itta magát, hogy néhány év alatt elveszítette a házát és mindent. Végül a sok ivásba halt bele.

JOHANNA. És a gyermekét itt hagyta védtelenül, a világból számkivetetten. Szegény Homsantuu! Talán mégis jobb lett volna neki az anyja mellett.

RISTO. Ne túlozz, Toppo. Sohasem fogok félni az asszonytól, ha inni akarok. Ohóó, még csak az kéne.

TOPPO. Nonono, majd meglátjuk. Mit fogsz tenni, ha a feleséged azt mondja: ez az én pénzem, nem költheted el arra, amire akarod.

RISTO. Mit fogok tenni? Heh, ez jó kérdés. Ki rendelkezik a vagyon felett, a férj vagy a feleség? Ennyire nem ismered a finn törvényeket, öcsém?

TOPPO. Tudom, hogy a törvény a férfinak ad hatalmat, de úgy tűnik, hogy az asszonynép tudja, hogyan álljon a sarkára.

RISTO. A rosszindulatúaknak biztos van valamiféle fortélyuk és ármányuk, de Johanna nem tartozik közéjük.

(Toppo gúnyosan hümmög, és dohányt tömköd a pipájába.)

RISTO. Úgy, úgy, nevess csak. Szerinted nem ismerem Johannát. De hamarosan megláthatjátok, hogy férfi vagyok-e, vagy csak haszontalanságokat hordok a lábaim között. (Johannához.) Mikor hozzák már be azokat az italokat?

JOHANNA. Katri drágám, menj és hozd.

RISTO. Mindjárt kiszáradok. Mi az ördögért húzzák az időt ilyen sokáig. Már régen meg kellett volna kínálni a férfiakat egy kis töménnyel.

(Katri kimegy jobbra.)

JOHANNA. Mit gondolsz Risto? Hát nem olyan ez az életünk kezdete, mint a tavaszi napfelkelte?

RISTO. Neked olyannak tűnik? Uramisten, milyen gyönyörű vagy ma este. Öröm rád nézni. És ez a ruha is legalább olyan csinos, mint egy gazdag menyasszonyé. Érdemes lenne megmutatni mindenkinek, az már biztos.

JOHANNA. Elég, ha te elégedett vagy, mással nem törődöm. És te az vagy, ugye, Risto?

RISTO. Hát, az már biztos. Azért még megkérdezem magamtól. Hát igen, örülök, mint majom a farkának. Találd ki, hányan szeretnének ma este a helyemben lenni. Hát, biztos vagyok benne, hogy a fiúk szíve megszakad. "Az a nyomorult, milyen gazdag és szép lányra tett szert" - gondolja mindegyik magában.

JOHANNA. Ne törődj velük.

RISTO. Még hogy ne törődjek! Hidd el, mind megpukkad mérgében, akármennyire is próbálják titkolni. Na, végre meghozták az innivalót.

(Katri leteszi a tálcát az asztalra. Risto poharakba tölti.)

KATRI. Mit csinálnak ott azok a lányok? Ma este mindenkinek vidámnak kellene lennie. Nem minden nap lehetnek ilyen vendégségben.

LIISA. Úgy tudom, még táncolni is lehet majd, ugye, Johanna?

JOHANNA. Annyit táncolhattok, amennyit csak akartok. Risto szólt Janne Hakalának, hogy hozza magával a hegedűjét.

LIISA. Na ez aztán remek. A lábujjaim már viszketnek, hogy táncolhassanak. Megmutassam, hogyan táncolnak a vénlányok? Adjatok egy kis helyet.

(Félig énekelve, félig táncolva.)

Ketrecbe, ketrecbe, vénlányokat rakják;

Oda, oda, a Gyöngyös hegy mögé,

A boszorkát, a boszorkát, fiúk el ne vegyék.

LAURA. Ne duhajkodj már itt. Mindenki idenéz.

LIISA (abbahagyja a táncot.) Hadd nézzenek. Bánom is én!

JOHANNA. Mondd Liisa: aztán mikor szabadna táncolni, ha nem egy esküvőn.

LIISA. Látjátok, Janne már veszi is elő a hegedűjét. Mindjárt kezdődik a mulatság. És a menyasszony az első, akit táncba visznek. Alighanem boldog vagy ma, ugye, Johanna?

JOHANNA. A boldogságom ebben a pillanatban mérhetetlen és határtalan. Ilyen napot még soha életemben nem éltem meg.

LIISA. De jó neked. Vajon én mikor kerülök sorra?

JOHANNA. Akkor, drága Liisi, amikor megjelenik az igazi, akit Isten neked rendelt.

LIISA. Hát igen, ki tudja. Lehet, hogy nincs is olyan, akit nekem teremtettek volna.

JOHANNA. Biztosan van. Neked is, mint nekem.

RISTO. Egészségükre, kedves vendégek. Gyertek és kóstoljátok meg. Ma este a férfiak annyit ihatnak, amennyit csak akarnak. Kezeskedem arról, hogy nem fogunk kifogyni az innivalóból. Így ni. Ürítsék ki fenékig, ahogy én. Így ni. Döntsünk le még egyet. Az esküvőmön nem szeretném, ha bárki panaszkodna, hogy túl hosszúak az italok közötti szünetek.

KATRI. Bárcsak ne rúgna be annyira ma este.

JOHANNA. Nem, természetesen nem. Bizony, Risto vigyáz magára.

KATRI. Már ha eszébe jut.

JOHANNA. Természetesen. Kétség sem férhet hozzá.

LIISA. És akkor mi van, ha most isznak egy kicsit. A férfiak mindig akkor a legkedvesebbek, amikor egy kicsit kótyagosak.

VAPPU. Ezt még kissé átgondolhatnád, Liisa. Ha egy részeges férjet szereznél, hamar megunnád ezt a fajta kedvességet.

LAURA. De az azért igaz, hogy a mostani férfiak mindig tartanak maguknál egy kis dugi piát.

JOHANNA. Ez azért mégsem igaz mindenkire. Vannak még közöttük rendesek. Nem igaz, Vappu?

RISTO. Most újra megtöltötték. Fogjátok meg, férfiak. Igyatok, igyatok bőségesen, igyatok míg a világ meg nem pördül körülöttetek, és a fületek nem zúg és morajlik úgy, mint a tamperei pamutgyárak. Akkor tudni fogod, hogy Risto esküvőjén ittál.

TOPPO. Igazat szólt. Rossz az a vendégség, ahonnan az ember józanul tér haza.

RISTO. Hát akkor kezdjük is el a polkát. Felhangoltad már a hegedűd, Janne? Hadd szóljon belőle egy igazi tánc ritmusa. Úgy, úgy, húzd csak! Janne aztán ért hozzá. Rajta, emberek. Mindenki fogja a sajátját, én is a hónom alá csapom a tyúkocskámat.

(dúdolva odamegy Johannához)

Kip-kop, kop-kop, hosszú úton.

Te és én és Tücsök Liisa,

Köpcös Paavo és Pletykás Jussi,

Kocsmás Lassi és Molnár Matti —

JOHANNA. Figyelj, Risto. Hadd mondjak előbb két szót.

RISTO. Akár három is lehet. Vagy amennyi. Igazából menjünk kissé odébb, hogy mások ne halljanak minket. Nos, mi van veled mostanság?

JOHANNA. Ugye nem fogunk itt ma este rossz életet kezdeni? Már kezdek megijedni.

RISTO. Rossz élet. A macska vigye el. Ezért komolyodtál meg ennyire? Ne butáskodj. Ugyan mitől lenne nekünk rossz életünk.

JOHANNA. Ha a férfiak túl sokat isznak és berúgnak.

RISTO. És akkor mi van? Egyszer-egyszer megtörténik az ilyen. Kiváltképp az ilyen vendégségeken. Ez nem lenne olyan szokatlan.

JOHANNA. Ez tönkretenné az egész esküvőt. Risto kedvesem, legalább egy kicsit fogd vissza magad.

RISTO. Méghogy én? (Dúdolgat). Pont én ne legyek egy kicsit becsípve a saját esküvőmön? - Nem férfi, sőt egy senki az, tudod-e, aki még a töményet sem meri élvezni soha.