Borítószöveg

„Az összes létező horrorfilmet láttam. Az emberek az efféle helyzeteket nem szokták túlélni. Általában kétszáz literes olajos hordókban kötnek ki. Mindig az őrültek nyernek.

Lépéseket hallottam a hátam mögül.

Leperegtem előttem életem utolsó másodpercei.

Többé nem fogom megölelni az anyámat. A testvéremet sem.

A legutóbbi csókunk Jaxszel a legutolsó volt.

Lélegezz.

Lélegezz.”

#POV – Nézd új szemszögből a világot!

– Kérdések

– Válaszok

– Nézőpontok

Egy könyvsorozat, amelyen keresztül jobban megismerheted önmagad és a világ sokszínűségét.

Íme a jelenet:

ALEX RUSH, író-rendező zseni

KENNA McKEE, közösségimédia-királynő, színésznőJAX FLANNIGAN, ízig-vérig amerikai producer-jelöltMADDIE OLIVER, sminkmester, feltörekvő díszlettervezőCARTER RICCI, hangtechnikus, élő zenei enciklopédia

HAZEL BECKETT, fényspecialista, operatőrREAGAN WOZNIAK, vizuális effektek és számítógép mágus

És a helyszín: a kastély, amely Bram Stoker Drakuláját inspirálta.

Alex Rush és barátai több remek filmet is készítettek már együtt az évek során, és minden vágyuk, hogy mielőtt egyetemre mennek, leforgassák Romániában rövidfilmjüket, amelyet a Drakula ihletett. Amikor azonban megérkeznek a titokzatos kastélyba, kiderül, hogy az nem az a fenséges helyszín, mint amire számítottak; a falon fegyverek vannak, a rosszul megvilágított folyosókon pedig nagyon egyszerű eltévedni. A külvilágtól elvágva, a viharban Alexék könnyen el tudják képzelni, hogyan született meg minden idők egyik legmeghatározóbb horror regénye a helyszín alapján.

Ám nem kell sokáig a képzeletükre hagyatkozniuk – amint megkezdik a forgatást, Alex barátai egyesével eltűnnek, és szinte biztossá válik, hogy egy köpenyes idegen jár a kastélyban. Alex eltökéli, hogy utánajár, mi történik az ódon falak között - akkor is, ha ehhez szembe kell néznie egy olyan szörnnyel, amiről sosem hitte, hogy egyszer elszabadul.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kelly deVos: Go Hunt Me

Razorbill, an imprint of Penguin Random House LLC,
New York, 2022

Fordította

Miks-Rédai Viktória

© 2022 Kelly deVos

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2022

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2022

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © 2022 Kristie Radwilowicz

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-599-111-2

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Horváth Vivien

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

A #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A magunkfajta, kedvelhetetlen női hősöknek

Tartalom

153 nappal korábban

152 nappal korábban

46 nappal korábban

46 nappal korábban

44 nappal korábban

32 nappal korábban

5 nappal korábban

4 nappal korábban

4 nappal korábban

4 nappal korábban

4 nappal korábban

3 nappal korábban

3 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

2 nappal korábban

88 nappal később

209 nappal később

Köszönetnyilvánítás

Itt biztonságban vagy.

Ezt mondta a nővér, amikor megérkeztem a St. Constantinba.

És mégis.

Akárhányszor megnyikordul egy kiskocsi kereke a frissen felmosott padlón. Akárhányszor meghallom a személyzet suttogását a folyosón. Amikor valaki leejti az ebédes tálcáját, vagy köhög, krákog, összerezzenek, amitől az ágyam mellett a szívmonitor őrülten csipogni kezd.

Nem bírok aludni.

Egyetlen pillanatra sem tudom lehunyni a szemem.

Valahányszor megpróbálom, Jax arcát látom magam előtt.

A részletek azok, amiktől rémálmaim vannak.

Látom a kastély tornyait, amelyek épp olyan vörösek, mint a körmöm alá száradt, kipiszkálhatatlan vér. Látom a fehér égerfák vékony ágait, amelyek eltéphetetlen csápokként tekeredtek a tagjaim köré. Hallom a levelek susogását, amely mögött suttogva szövődött az összeesküvés.

Nem maradhatok sötétben. A halottak sebesen vágtatnak.

Amikor megtudták, hol találtak rám, az arcukon megértést láttam. Ők is hallották a Prahova-kastélyról szóló történeteket. Az orvos, akinek az egész délelőttje ráment, hogy kiszedegesse az üvegszilánkokat a fejemből, elmondta, hogy a Brassótól száz kilométerre délre elterülő magánbirtok több legendát is inspirált. Ez volt a középkori hadúr, Vlad Dracul otthona, a könyvbeli Drakula ihletőjéé. A helyiek azonban meg voltak róla győződve, hogy Prahova valódi szörnyei rettentőbbek, mint ahogy az Bram Stoker tollára került.

Persze én ezt addigra már tudtam.

Eleve Drakula és a legendája hozott minket Romániába.

Csakhogy nem tudtuk, hogy a kastélynak van egy újabb kori története is, tele megoldatlan bűntényekkel és megmagyarázatlan balesetekkel. Többen eltűntek. A közeli folyó, amely a kastélyt körülvevő éles sziklák alatt fut, holttesteket vetett partra. A hely évekig egy drogkereskedő tulajdonában állt, aki raktárnak és elosztóközpontnak használta. A román rendőrség csaknem húsz éven keresztül hiába igyekezett elfogni a bűnbanda tagjait a sűrű, örökké ködös erdőkben.

Azon viszont még a földművesek is – akik pedig ismerték a hely hírét – megdöbbentek, amikor a lángoló kiskocsink az egyik rupeai deszkakerítésnek vágódott, nekem pedig ki kellett rángatnom Reagan véres testét a sáros, vizes útra. Hat amerikai turista meghalt. A Poliția Română egy egész csapatot küldött ki a maradványokért. Nem tudom, mit találhatnak még ott.

Hogy mi maradt a barátaimból.

A kezem üres. Mintha újra és újra Hazel felé akarnék nyúlni, hogy kihúzzam a fekete vízből. Meredten nézem a zöldes, kórházi fényeket.

Itt biztonságban vagy.

Dr. Fieraru szerint anyám éjjeli átszállással repül ide Phoenixből. A rendőrség kocsit küld elé a reptérre, hogy eljöhessen értem, és hazavihessen. Ránézek a telefonomra. Minden értesítés Justin Bloomról szól. Los Angelesben rendőrök keresik a híres filmrendezőt.

Keresik, hogy kihallgassák.

Valamivel később, miközben századszorra olvasom újra a kórház magazinjának ugyanazt az oldalát, egy alacsony nő kopog be a szobám nyitott ajtaján. Virágmintás ruhát visel, hosszú, sötét haját elegáns copfba fogta.

– Alexandra Rush? – kérdezi nyugodt, kedves hangon.

A szívmonitorom csipogása felgyorsul. Biccentek.

Halk léptekkel az ágyamhoz lép.

– Kérem, ne ijedjen meg. Ana Skutnik rendőrfelügyelő vagyok. Tudom, hogy tegnap, miután bekerült a kórházba, már beszélt a rendőrökkel. Ha készen áll rá, megválaszolna néhány további kérdést?

Valójában egyáltalán nem állok rá készen. Nem vagyok biztos benne, hogy valaha készen állok-e majd. De mindenki tudni akarja majd, mi történt, és én vagyok az egyetlen, aki elmondhatja. A családjaink választ érdemelnek. Tőlem.

Újra bólintok.

Skutnik nyomozó barátságosan rám mosolyog, és az ágyam jobb oldalához húzza a bézs színű bőrrel bevont vendégszéket, majd az éjjeliszekrényemre tesz egy kis eszközt.

– Ha nem bánja, felveszem a beszélgetésünket. Szólíthatom Alexandrának?

– Alex – krákogom. – A nevem Alex.

A törött karomat borító gipszet piszkálom, nehogy helyette a lábamon esett vágásokat összefogó érdes, egymást metsző, fekete varratokat kapargassam.

A nő bólint.

– Megvan a vallomásának egy példánya, de abban bízom, hogy tud valamivel bővebb, részletesebb információval is szolgálni arról, mi történt. Főleg azért, mert ez segíthetne a prahovai csapatnak is, miközben keresik a… – A mosolya lehervad.

A testeket.

Ne hunyd le a szemedet.

Megborzongok.

– Rendben – suttogom. A szívverésem lelassul. Nagyon fázom. Alig maradt bennem élet.

A nő újra felderül, arckifejezése szinte anyukás.

– Akkor kezdjük az elején.

Csak most látom meg a bőr irattáskáját, amikor az ölébe veszi, és előhúz belőle néhány papírt. Átfutja a sorokat.

– Mit szeretne tudni? – kérdezem. A tekintete a nyakamon lévő nyomokra villan.

– Csak az igazat – feleli.

– Az igazság zavaros – sóhajtok.

Skutnik nyomozó az éjjeliszekrényen lévő vizeskancsóért nyúl, és újratölti a papírpoharamat.

– Rendben, Alex. Akkor kezdjük azzal, hogy miért jött a barátaival Romániába.

153 nappal korábban

KÜLSŐ HELYSZÍN – PARADISE VALLEY – ÉJJEL – KÖZVETLENÜL HALLOWEEN ELŐTT

A Múmia-hegy néma volt, kihalt és sötét.

Késtem. Nem újdonság. Amióta apa beteg lett, mindig késtem.

Mindenhonnan.

Mellettem, az ülésen a hatalmas, ezüst puncsostál elmozdult, meg-megrázkódott, amikor lekanyarodtam a Lincoln Avenue-ról az egysávos Hummingbird Roadra. A vén Ford Taurus csak lassan tudta bevenni az éles kanyarokat. Miután elhaladtam a country club mellett, az utamat már csak a holdsarló világította be. A fehér ív csúcsa lassan emelkedett a sziklaalakzatok fölé, amelyek állítólag egy egyiptomi múmia fejére hasonlítanak.

Mindig is furcsálltam, hogy csak ezeken a keskeny, kivilágítatlan hegyi utakon lehet eljutni Arizona leggazdagabb embereinek otthonához. Kenna McKee azonban elárulta az okát: Nem könnyíthetjük meg. Nem akarhatjuk, hogy bárki csak úgy eljusson ide.

Napközben a futárok, a kertészek és az építkezésen dolgozók jelentették az állandó forgalmat. Sötétedés után azonban az 1% tagjai eltűntek szem elől, visszavonultak a zárt kapuk és a gondosan ápolt kertek mögé. Kennával és a barátainkkal éppen a McKee család szuper halloweeni buliját kellett volna előkészítenünk, de nekem segítenem kellett apámnak, és ez tovább tartott, mint gondoltam. Majdnem tíz óra volt, mire elindultam azon a magányos péntek estén. A telefonom már Jax és Reagan aggódó üzeneteitől sem rezgett.

A felvételimre kellett volna koncentrálnom. A Dél-Kaliforniai Egyetem filmművészeti szakára csak a jelentkezők 2%-a jutott be. A forgatókönyvemet kellett volna csiszolgatnom, motivációs levelet írnom, rövidfilmet forgatnom, és ajánlóleveleket kérnem. Ráadásul – mivel a családom nem volt gazdag – az önmagában kevés lett volna, ha jobbnak bizonyulok a jelentkezők 98%-ánál, akik közül mindenki George Lucas, Shonda Rhimes és Jon Chu nyomdokaiba akart lépni. Nekem még fel kellett volna hajtanom az alapítványi támogatások, ösztöndíjak és hitelek egy olyan kombinációját, ami tényleg be is juttat oda.

Holnap azonban itt a halloween. A negyedik év. Az utolsó alkalom, hogy a barátaimmal együtt bulizhassak a kedvenc ünnepünkön.

Mind, együtt.

Fogalmam sem volt, mit tartogat a jövő, de aligha szerepelt benne túl sok olyan parti, amire a Paradise Valley híres éttermeiből hozzák a raviolit, Mrs. McKee pedig mesébe illő, csontváz tematikájú hidegtálakat tesz az asztalra. Remélhetőleg egy nap híres filmrendező leszek, de könnyen előfordulhat, hogy ezen a halloweenen lesz utoljára esélyem Diplomatico rumból kevert koktélt kortyolgatni, miközben Phoenix külvárosának pislákoló fényeiben gyönyörködöm.

Halloween. Az év egyetlen napja, amikor megválaszthatod, ki vagy mi akarsz lenni, és nem az élet osztotta kártyákkal vagy kénytelen játszani. Herceg, trónváromány nélkül. Boszorka, varázserő nélkül. Vámpír, akinek sosem kell a barátaira vadásznia. Bárkivé átváltozhatsz, és beszélhetsz azokról a dolgokról, amiktől félsz. A félelmet biztonságos távolságból próbálhatod ki. Már-már szembenézhetsz az ágyad alatt lakó szörnyekkel. Azt hiszem, a horrorfilmek felé is ez vonzott. A legjobb, legrémisztőbb filmekben olyanok szerepeltek, akik szembenéztek a szörnyeikkel, és ettől megváltoztak.

Jobbá váltak.

A McKee család a Múmia-hegy középső részén élt. Nem egy viszonylag „megfizethető” házban, a hegy lábához közel, ahol a személyre szabott lábtörlők ügyvédek és orvosok jelenlétéről árulkodtak, de nem is a csúcsán. Odafent, a Scottsdale egészére kilátást nyújtó otthonokban visszavonult rocksztárok és filmrendezők mellett élt a Campbell levesbirodalom örököse is.

Elértem a Kenna házához vezető hosszú, meredek felhajtót, és megálltam a zárt vaskapu előtt, amelyen egy hatalmas, ezüstszínű 52-es szám csillogott. Shane McKee mezének száma. Kihajoltam az ablakon, és az oszlopra szerelt kapucsengőn bepötyögtem a nyitókódot.

A kapu nyikorogva kinyílt. Óvatosan felgördültem az öreg Ezüstgolyóval, majd beálltam a szétpakolásra váró, egymásba rakott asztalok és székek mellé.

Igazság szerint nem tartoztam ide. A családi üzletünk a csőd szélén tántorgott, anyu asztalán egyre csak gyűltek a számlák. Bár mind beálltunk, hogy kisegítsük aput az utolsó kemoterápiás köre alatt, a mosogatóba mindig került mosatlan, a hűtőbe viszont semmi, az udvart pedig felverte a gaz.

Az otthonunk egyáltalán nem hasonlított az itteni, zárt kapuval őrzött, gondozott pázsittal körülvett birtokokhoz.

Fogtam a puncsostálat, és kiszálltam a kocsiból a meleg estébe.

A McKee udvarház – így nevezték – több különböző építészeti stílus különös keveréke volt. A kültéri lámpák közül alig világított néhány, úgyhogy nem láttam a keleti, délnyugati stílusú verandát díszítő fehér oszlopokat. A puncsostálat a csípőmre támasztottam, és bekapcsoltam a telefonomon a zseblámpát. Az udvar egyik fele kavicsos volt, oszlopszerű saguaro kaktuszokkal, a másikon hervadt rózsabokrok sorakoztak. A birtokot kínai ciprusok szegélyezték, valamint egy betonkerítés.

A tálat Mrs. McKee-nek kellett volna átadnom, de a ház sötét volt és néma. Néhány másodpercig hallgattam a tücsköket, aztán elindultam.

Kennának saját kis lakosztálya volt a birtok nyugati oldalán, amit úgy alakított ki, mintha a nagy ház oldalához ragasztottak volna egy kisebbet. A kiugró ereszt látványos fekete-fehér csíkosra festette, a falak fakósárga és világoszöld színben pompáztak. Rengeteget dolgozott azért, hogy állandó halloweeni hangulatot teremtsen, és meg is volt az eredménye: sztár lett a közösségi oldalakon. A videóit – „Hogyan válaszd ki a megfelelő fekete szemceruzát”, „Hogyan készíts saját horrors d’oeuvres-t{1}” – rengetegen nézték meg, és több mint háromszázezer követője volt.

Bekopogtam az ajtaján. Hova lett mindenki? Reagan, Jax, Carter, Maddie, Hazel… Sehol senki? Maddie-nek már fel kellett volna állítania az arcfestő bódéját, ránk, többiekre pedig olyan feladatok vártak, mint az édességcsomagok összeállítása és a medencébe szánt gumijátékok felfújása. Elképzeltem, ahogy a barátaim nélkülem húznak el valahová, gondtalanul, boldogan, mondjuk éjszakai moziba vagy meginni pár shake-et a country clubban. Jax tökéletes srác volt, Reagan olyan dolgokra volt képes rávenni a számítógépeket, amikkel a sci-fikben találkozni. Maddie-nél tehetségesebb festőt még nem láttam. Carter zenekaráról a Phoenix New Times is írt. Hazel pedig egy lángész volt, aki minden kérdésre választ tudott adni.

De hogy illeszkedek én a képbe?

Izzadni kezdett a hónaljam. Október Arizonában. A világ más tájain már elszíneződnek a levelek, és az emberek pulóvereket vásárolnak. Phoenixben azon tűnődnek, milyen jelmezben nem fognak hőgutát kapni halloweenkor. Úgy négymillió fok lehetett; a puncsostál is majdnem kicsúszott izzadt kezemből. A karom alá szorítottam, hogy a nadrágomba töröljem a tenyeremet, de közben majdnem leejtettem a telefonomat is.

Rövidnadrágot kellett volna felvennem.

Ropogtak a lábam alatt a kavicsok, miközben elmentem Kenna zöldre festett, kovácsoltvas kerti bútorai mellett, a hátsó ablaka felé. Könnyű szellő támadt, a ciprusok csúcsa kissé meghajolt.

A háznak ez az oldala szinte külön világnak tűnt. A fák eltakarták a kilátást a szomszédok elől, és a felkelő hold fényében hosszú árnyékot vetettek a sziklákra. A tőlem úgy tizenöt méterre lévő fal és köztem kerti asztalok álltak. Az udvarba szánt – javarészt még bedobozolt – dekoráció szinte minden helyet elfoglalt. Voltak köztük papírmasé sírkövek, műanyag csontvázak, egy hatalmas, felfújható tök és egy óriási, csupa vér gumikígyó. Mrs. McKee valószínűleg ezeket akarta elrendeztetni velünk. Valamivel odébb megláttam a medencevilágítás fényeit; a tiszta kék víz csillanását.

Bízva abban, hogy a barátaimat bent találom, talán egy film előtt ülve, vagy Hazel egyik feladatlistáját böngészve, befordultam a hátsó udvarra, hogy benézzek Kenna nagy, szögletes ablakán.

Valaki volt ott.

Egy férfi.

Egy magas, vékony férfi. Az ablak melletti murvafürtbokor félig eltakarta. Hosszú, fekete, szőrmegalléros kabát volt rajta, az arcán pedig egy fehér porcelánmaszk, ami fantom- vagy kísértetszerűvé tette.

Volt valami ismerős ebben a jelenetben.

Mintha az egyik álmom elevenedett volna meg. Az egyik rémálmom.

Kenna ablakán nyitva voltak a zsaluk, maga Kenna pedig az ágyon ült, és a laptopján gépelt, ahogy hétköznap esténként szokott. A többi barátunknak nyoma sem volt. A férfi kihajolt a bokorból, és Kennát figyelte munka közben.

Mintha várt volna valamire.

Tett egy lépést. A lombkoronán áttörő holdfény megcsillant egy kés hosszú pengéjén. Vagy egy kardén. Beleszédültem a hirtelen pánikba; minden erőmet össze kellett szednem, hogy talpon maradjak. A szám elé kaptam a kezemet, nehogy felsikoltsak, hogy elfojtsam szaggatott, rémült lélegzetvételeim hangját. Egy fegyveres őrült bámulta Kennát az ablakán keresztül! Muszáj volt hívnom a rendőrséget. Remegő ujjakkal igyekeztem feloldani a telefonomat.

Csakhogy a puncsostál…

A karom és a kezem csupa izzadság volt, állni is alig bírtam. Az antik, Edward-korabeli ezüsttál lassan kicsúszott a szorításomból. Mrs. McKee azért kérte kölcsön, hogy valamiféle furcsa, piros habzóborral töltse meg.

Hangos csattanással ért földet, majd kisebb porfelhőt felverve elgurult a kavicsokon, amíg neki nem ütközött az egyik kerti szék lábának. Ott irányt változtatott, és úgy csapódott a McKee-ház falának, hogy azt a csontjaimban éreztem.

A férfi felkapta a fejét. Megláttam az arcát takaró kísérteties, kövekkel díszített maszk üres szemgödreit.

Sarkon fordultam, hogy visszarohanjak a kocsimhoz, de a Vans cipőm megcsúszott a barnás, töredezett gránitmurván, így a lábam egyszerre egészen másfelé kezdett vinni, mint amerre az agyam indult volna. Egyik kezemmel a falnak támaszkodva be tudtam fordulni a ház sarkánál, de megállni már nem bírtam; beleszaladtam az egyik asztalba, és lefejeltem egy kartondobozt. A kartonpapír éles széle megvágta a nyakamat.

Meleg, sűrű vér szivárgott a felsőm alá.

Az összes létező horrorfilmet láttam. Az emberek az efféle helyzeteket nem szokták túlélni. Általában kétszáz literes olajos hordókban kötnek ki. Mindig az őrültek nyernek.

Lépéseket hallottam a hátam mögül.

Leperegtek előttem életem utolsó másodpercei.

Többé nem fogom megölelni az anyámat. A testvéremet sem.

A legutóbbi csókunk Jaxszel a legutolsó volt.

Lélegezz.

Lélegezz.

Alig bírtam levegőt szívni a tüdőmbe.

A lábam kicsúszott alólam, a karommal hasztalanul kalimpáltam. A telefonom elrepült, egészen a ház faláig csúszott az aszfaltozott járdán. Rögtön ezután összeestem.

Csak arra tudtam gondolni, hogy egy őrült gyilkos mindjárt feldarabol. Apróra.

A léptek egyre közeledtek.

Hát így lesz vége… Itt fogok meghalni. A Múmia-hegyen. Még a puncsostálat sem vihetem vissza anyunak.

A férfi már majdnem odaért hozzám.

Lehunytam a szememet.

Végül minden erőmet és bátorságomat összeszedve mély lélegzetet vettem.

És sikoltottam.

BŰNÜGYI FŐOSZTÁLY

Jelentéstervezet – 81. számú melléklet

Rush, Alexandra. A halott fiúk nem harapnak. Rövidfilm-leírás.

Mellékelve az ÁTDOLGOZOTT jelentkezési laphoz.

Dél-Kaliforniai Egyetem, filmművészeti szak

Képzeljenek el egy kastélyt, amely egy magas szikla tetejéről néz le az erdőre, ahol a ködpára megül a mohos talajon, és soha nem szakad fel igazán. Legendák helye ez. Azt mondják, ez volt Vlad Dracul otthona, a középkori Románia valós történelmi alakjáé, akinek vérszomjas tettei ihlették a kitalált vámpír, Drakula gróf alakját. Képzeljenek el egy folyót, amely a kastély körül kanyarog, és amelynek vizét egykor vörösre festette Dracul rengeteg áldozatának vére.

Napjainkban egy gyönyörű, Lucy nevű lány érkezik a kastélyba két fiú kíséretében. Mindketten azt állítják, hogy szeretik őt, ő azonban képtelen választani közülük. A kastélyban mindenfelé maszkos rémalakokat lát, és az udvaron meg is támadják. Képes lehet elmenekülni a szörnyű végzet elől, és felfedni a szörny valódi kilétét?

152 nappal korábban

KÜLTÉR – MCKEE UDVARHÁZ – ÉJJEL – HALLOWEEN

– Jaj! Leállni! Elég! – kiáltotta egy ismerős hang.

– Alex, ne már! – hallatszott egy másik. – Komolyan megijedtél? Hiszen te írtad az egészet!

Pislogtam néhányszor, aztán felnéztem.

Valaki felkapcsolta a verandán a lámpákat. Jax állt felettem, a háta mögül érkező erős, sárga fény glóriát rajzolt a feje köré. Mögötte Reagan épp vette le a fekete köpenyt és a fehér porcelánmaszkot; valódi arcán értetlen fintor ült.

Jax felém nyúlt és felsegített.

– Jól vagy?

Egy pillanatig csak álltam ott, levegőért kapkodva.

– Alex, vérzel! – szólalt meg Reagan riadtan.

Más gondom is volt. Bár másodikos korunk óta jártunk, a gyomrom még mindig bukfencet vetett, ha ránéztem Jaxre. Aznap este fehér farmert viselt, félig betűrt fekete pólót és félcipőt, aminek túl jófiúsnak, túl élre vasaltnak kellett volna kinéznie, mint egy Ralph Lauren-hirdetésnek. Neki azonban remekül állt. A haját egy ideje hagyta csak úgy, szabadon nőni, és úszás után valószínűleg meg sem fésülte, de neki még ez is jól állt. Kusza barna tincseit James Dean-módra felzselézte.

Most, hogy már álltam, és a fények is égtek, jobban átláttam, mi történik. Az iskola audioviz szertárának néhány nagyobb, állványokra szerelt kamerája irányult felém a bokrok rejtekéből. Az ablakon át láttam odabent Kennát, Maddie-t és Cartert. Maddie a sminktartó övét viselte, Carter pedig egy hosszú rúdról egy puskamikrofont lógatott be az ágyon ülő, értetlenül néző Kenna fölé. Hazel a sarokból, kézi kamerával vette a jelenetet.

Akkor vettem észre, hogy valaki kivitte a fehértáblát Kenna szobájából a verandára. Teljesen tele volt írva kék filctollal. A tetején megláttam az ismerős szavakat.

A halott fiúk nem harapnak

Az én forgatókönyvemet vették fel.

Az. Én. Forgatókönyvemet.

Valaki, alighanem Hazel, feljegyezte a táblára, kinek mi a feladata. „SZEREPEK ÉS FELADATOK”, állt középen, bekeretezve. Alatta pedig:

Kenna McKee – „Lucy Westenra”

Reagan Wozniak – „Drakula”, vizuális effekt

Maddie Oliver – smink, produkciós dizájn

Carter Ricci – zene, hang

Hazel Beckett – világítás, operatőri munka

Alex Rush – író, rendező

Jax Flannigan – producer

Újra éreztem magamban a feszültséget. Az én rövidfilmemet valósították meg.

Nélkülem.

Lefogadtam volna, hogy amíg Christopher Nolan nem érkezett meg a helyszínre, senki sem vett fel egy képkockát sem.

Igyekeztem megőrizni a nyugalmamat. Mindannyiunk érdeke volt, hogy befejezzük a projektet. Nem csak nekem ketyegett az óra a felvételi határidőig. Jax is ezzel akart bekerülni filmproducer szakra, Reagan pedig vizuális effektekkel szeretett volna foglalkozni, ehhez keresett gyakornoki helyet. Maddie művészeti ösztöndíjakra pályázott. Mégis, legszívesebben csak forgattam volna a szemem. Hazel annyira komolyan vett mindent, hogy még a Drakula nevet is idézőjelbe tette.

Mármint, igen, Reagan, aki elsős korom óta a legjobb barátom volt, nem változott tényleg Drakulává, Hazel azonban rászánta az időt, hogy erre a táblán is felhívja a figyelmet.

Jax a karomra tette meleg kezét.

– Nem haragszol, ugye? Eredetileg nem akartunk belekezdeni, amíg ide nem érsz, hogy megrendezd, de úgy voltam vele, hogy attól még beállíthatnánk a jelenetet. A fény itt éppen olyan, mint amiről beszéltünk, ideálisnak tűnt ahhoz, hogy csináljunk pár próbafelvételt, esetleg későbbre vágóanyagot. Arra gondoltunk, ha beleteszünk néhány órát, még úgy is marad időnk előkészíteni a partit. Te nagyon elfoglalt voltál, én meg…

A bőrömet szinte perzselte az érintése. Gyűlöltem, hogy a hormonok át akarták venni az irányítást az agyam felett.

Rendben. Rendben. Észben kellett tartanom, hogy legyek kedves; ezek itt a barátaim, és csak segíteni akartak. Nincs értelme kiakadni.

– Ez fantasztikus. Tudtátok, mennyire aggódtam, hogy nem lesz időm mindent összerakni a decemberi határidő előtt, és ez… ez…

Maddie rontott ki Kenna szobájából, kezében egy elsősegélykészlettel, és ezzel megmentett attól, hogy be kelljen fejeznem a mondatomat. Még szerencse, mert alighanem kicsúszott volna a számon, hogy „egy nagy lószar”. Maddie vékony, szinte átlátszó pólót viselt rojtos szárú farmer rövidnadrággal; mint aki egy indie videóklipbe készül. Hosszú, sötét haja csillogó hullámokban omlott a hátára. Jax kezébe nyomta a műanyag dobozt, aki kinyitotta neki, majd alkoholos kendővel törölgetni kezdte a nyakamat.

Égetett, de nem húzódtam el.

Reagan a bokrok felé fordult, és felvette a puncsostálat. A kardot a hóna alá csapta, aztán vigyorogva átnyújtotta az ezüsttálat.

– Maddie remek munkát végzett a maszkkal, ugye? – Felmutatta, majd nézegetni kezdte. – Saját dizájn, mégis emlékeztet Az operaház fantomjára és a Sikolyra. Még téged is úgy megijesztett, hogy majdnem beszartál.

Igyekeztem közömbös arcot vágni, de éreztem, hogy elvörösödöm. Reagan tényleg úgy megijesztett, hogy majdnem összecsináltam magam. Mégis muszáj volt a munkára összpontosítanom – elvégre én voltam a rendező.

– Az mi? – böktem a kardja felé. A szívem még mindig zakatolt, de reméltem, hogy ezt más nem hallja.

Reagan vállat vont. Lángvörös haja a lámpák sárgás fényében répaszín árnyalatot öltött.

– A nagyapám szertartási kardja a templomból. Leginkább csak a Kolumbusz Lovagok palacsintás reggelijein hordja.

Jax időközben talált egy ragtapaszt az elsősegélykészletben, és a nyakamra ragasztotta.

Carter ekkor jött ki a házból. Egy kopott Dillinger Four pólót viselt, amit talán egy koncerten szerezhetett, és azóta agyonmosta. Úgy nézett ki, mint akire Maddie a vintage, fehér Mustangjának parkolását bízná, nem pedig úgy, mint akivel jár.

– Nem tudtuk, milyen fegyverre gondoltál – mondta, lesimítva sötét, loboncos haját.

Izé. Persze, hogy nem. Mert nem voltam itt, amikor kitaláltátok a jelenetet.

– Valami fából valót kell találnunk – feleltem. A szívverésem üteme végre normális tempóra lassult, de a térdem még mindig remegett, úgyhogy odaléptem az egyik zöld kerti asztalhoz, és leültem. – Karónak kell lennie, az a nagy vámpírtoposz.

Maddie bólintott, és letelepedett mellém.

– Hoztam más cuccokat is. Van közte pár fakaró, meg feszület… Meg seprűnyelek. És lenyúltam a kellékesektől néhány fakardot is, amiket tavaly a Hamletben használtak. De azok valahogy nem elég… fenyegetőek.

– A nagyim kötőtűivel simán ki lehet bökni az ember szemét – jegyezte meg Carter, és lehuppant Jax mellé. Maddie sötét pillantással felelt. Mi, többiek befeszültünk. A Scottsdale Előadóművészeti Iskolában legendákat meséltek a szócsatáikról. Kenna szerint rémes pár voltak, mert nem volt rendes #ship nevük. Lehettek volna #Marter vagy #Caddie, de akár valami igazán szörnyű is, például #Martie.

Jax sóhajtva az asztalra tette az elsősegélydobozt, és ő is leült, mielőtt a veszekedés elfajulhatott volna.

– Van egy nagyobb bajunk is. Gondban vagyunk a női főszereplővel. – A fejével Kenna felé intett, aki még mindig a szobából, az ablakon át figyelt minket.

Reagan az ajkába harapott, mintha a nevetését akarná elfojtani.

– Azt mondja, nem igazán érti az anyagot. Tudni akarja, mi motiválja a hősnőt.

A fiúm és a legjobb barátom nem is különbözhettek volna jobban egymástól. Jax maga volt a megtestesült amerikai tiniálom. A diáktanács elnökeként veleszületett tehetsége volt a kézfogáshoz és a kisgyerekek csókolgatásához. Aranyifjú egy ecsetvonásnyi nemtörődöm gitárossal nyakon öntve. Lacrosse-sztár, aki ugyan kiüti az ellenfele ütőjéből a labdát, de utána, hazafelé a buszon, költ róla egy emo verset. Az izmai folyton duzzadtak, a frizurája mindig tökéletes volt, nyári barnasága sosem fakult meg.

Na de Reagan Wozniak! Nos, őt meg lehetett volna választani a „Legvalószínűbb, Hogy Egy Szupergonosz Rátermett Segítője Lesz” címre. A bőre tojáshéjfehér volt, a testalkata vékony, mintha marokkópálcákból rakták volna össze; hosszú, csontos végtagjai mindig furcsa szögekbe hajlottak. A lábát sosem bírta az asztal alatt tartani, a kezét sem az ölében, hegyes könyöke állandó veszélyt jelentett. Talán még ő is félt, hogy eltalálja saját magát. Amikor leült Carterrel szemben, a Drakula-köpeny úgy lógott rajta, mint egy vállfán.

Erre már Kenna is kijött, bár a küszöbön színpadiasan megtorpant, hadd lebbenjen meg körülötte fényes, gót fekete szatén maxiruhája.

– Jézusom, Alex! Az egész hegyet fel akartad verni?

– Bocsánat – nyögtem ki rekedten. – Bocs. Azt hiszem, pánikba estem. De ez azt jelenti, hogy a jelenet szuper. Úgy értem, a maszk…

Mielőtt megtaláltam volna a szavakat, hogy kifejezzem, micsoda rémületet éreztem a maszk láttán, Kenna leintett.

– Én azt sem értem, hogy a gyilkos egyáltalán miért visel maszkot.

Hazel lépett Kenna mögé.

– A maszkkal bajok lesznek. Minden fényt visszaver, becsillan tőle a kamera.

Hazelben mindig is volt valami üzletasszonyos, professzionális. Az iskolába is úgy öltözött fel, mint egy munkahelyre. A felsői inkább blúzok voltak, farmer helyett többnyire szövetnadrágot hordott, és mindent kivasalt. Aznap térdnadrág volt rajta tyúklábmintás, rövid ujjú blézerrel, ami alól fehér selyem villant ki. Nem ült le; az utasításokkal teleírt táblát tanulmányozta.

Reagan kihúzta magát.

– Megmondtam, hogy az nem lesz probléma. A Final Cut Próban van egy funkció, amivel…

Kenna csaknem belezuhant az utolsó szabad székbe, és hatalmasat sóhajtott.

– A lényeg, hogy mi a lényeg? Maddie az előző félévben jelesre vizsgázott paróka- és sminktervezésből. Ő ki tudna találni valamit, ami sokkal ijesztőbb, mint Reagan egy hosszú köpenyben meg egy halloweeni maszkban. Emlékeztek a zombira, amit a Phoenix Fan Fusionre készített? Ezek a maszkok…

– Kenna, ezeket saját kezűleg csináltam – ráncolta a homlokát Maddie.

Ez mind csupa olyasmi volt, amit elmagyaráztam volna, mielőtt belevágunk.

Újra emlékeztettem magam, hogy ne idegeskedjek.

Kenna abban reménykedett, hogy közösségimédia-sztárból egyszer igazi sztár, színésznő lehet. Az allűrjei máris megvoltak hozzá. Azt is tudtam, hogy a rendezők és a színészek gyakran nem értenek egyet. Bill Murray például azt nyilatkozta az Entertainment Weeklynek, hogy legszívesebben megkéselte volna a Charlie angyalai rendezőjét. Shelley Duvall annyira rettegett Stanley Kubricktól, hogy a Ragyogás forgatása alatt még a haja is kihullott. Nekem viszont szükségem volt Kennára. Ő maga volt a modern Lucy Westenra. Gazdag, szép és népszerű lány, akiben a máz alatt mélyebb ambíciók rejlenek. Szükségem volt rá, hogy a szerep életre keljen. Jó színész volt, a kamera imádta, ráadásul amikor majd beküldöm a filmet a felvételire, nekem is jól jön, ha a főszerepet olyasvalaki játssza, aki némileg ismert.

– Azért, mert egy maszk mögött bárki lehet – mondtam.

Kenna kisimította az arcából hosszú frufruját.

– De hát…

– Kenna, figyelj, mindenki ismeri a Drakula-sztorit, nem? – szakítottam félbe. – Az egy konkrét, nagyon ijesztő szörnyről szól. Drakula gróf egy vámpír, aki Angliába akar költözni, mert ott több prédát szerezhet, mint a rémkastélyában, az erdélyi erdőségekben. Segítséget kér az ügyvédjétől, és Jonathan Harker leveleiből tudomást szerez az ügyvéd menyasszonyáról, Mináról, és annak szépséges barátnőjéről. – Kennára mosolyogtam. – Ő Lucy, azaz te. Amikor a gróf eljut Whitbybe…

– Igen, tudom… – forgatta a szemét Kenna. – Meg kellett néznünk a régi, fekete-fehér változatot, és a Francis Ford Coppola-félét is, amikor a horrort vettük filmtöriből. Drakula vadászatot indít Lucy és Mina után, őket pedig egy különc doki, Van Helsing kezeli.

– Pontosan – vette át a szót Reagan. – És bár Harker és Van Helsing is tudja, hogy Drakula vámpír, eszükbe se jut ezt Lucynak elárulni. Vagy a családjának. Hagyják, hogy minden éjjel megharapja, félig kiszívja a vérét, és amikor a végén Lucy maga is vámpírrá válik…

Elhallgatott; én folytattam.

– A saját vőlegénye keresi meg, karót üt a szívébe, fokhagymát töm a szájába, és levágja a fejét. Azon az éjjelen, ami eredetileg a nászéjszakájuk lett volna.

– Jó, rendben… – sóhajtott Kenna. – De ettől még mindig nem értem, hogy miért…

– Mi lett volna, ha Lucy elmondhatja a saját történetét? Hasonlított volna arra, amit a férfiak írtak meg? – Az ajkamba haraptam, kerestem a szavakat, hogy megfogalmazzam Lucy problémáját. – Ő az egyetlen nőalak a regényben, aki szexuális vágyat érez, és aki a saját érdekében hoz döntéseket. Hány részt néztünk meg az órán a Buffy, a vámpírok réméből? Lehet, hogy mindet. Buffy minden vámpír szívébe belemártja hűséges karóját. De amikor a Drakulát nézted, feltűnt, hogy Lucy Westenra az egyetlen, akit így végeznek ki? Drakula grófot lefejezik, utána pedig széthullik a teste. A karó önmagában egy toposz, ami a nők elhallgattatását jelképezi. Lucy vámpír lett, de ki volt a szörny?

Maddie csettintett az ujjával.

– Golfütő! Az fából van, és ki lehet hegyezni!

Jax vállat vont. Nem mondta ki, hogy bármiben is igazam lett volna.

– Az jó szimbóluma a fehér, privilegizált férfiak játékainak, na de fegyvernek?

Elvileg én voltam a rendezője ennek a filmnek, de senki sem figyelt rám.

– Szerintem elég nehéz lehet szíven szúrni valakit egy golfütővel – húzta el a száját Carter.

Maddie hasonló arcot vágott.

– Alex forgatókönyve szerint a Maszkos Grófok valójában nem ölik meg Lucyt. Az egész arról szól, hogy nem tudják. Lucy nem hal meg, és ő kezd rájuk vadászni.

– És itt jön a nagymonológod – intettem Kenna felé izgatottan. A színészek imádják a monológokat.

– Hát jó… – mormolta Kenna, kissé megbékülve.

– Aha, viszont akkor most nekem egy golfütőt kéne elővennem sátáni köpenyem ráncai közül? – kérdezte Reagan kétkedve.

Én le sem vettem a szememet Kennáról.

– Képzeld csak el! Egy csodálatos partin vagy, de akárhová fordulsz, mindenhol a maszkos szörnyet látod. A szobádba is követ. Megtámad. Majdnem meg is öl, de nem képes rá. Túlságosan hatalmas lettél. Úgyhogy elmondod a monológot, és…

És esetleg felhagysz azzal, hogy folyton úgy viselkedj, mint egy díva?

Ezt nem mondhattam ki hangosan. Emlékeztettem magam a nyugalom fontosságára. Ahogy anyu szokta mondani: mézzel több legyet lehet fogni, mint ecettel.

Hazel megigazította rövid ujjú blézerét.

– És ha az ablak közelében már ott lennének a golfütők? Kenna, az apád a garázsban tartja a golftáskáját?

– Nem elég fenyegető – Reagan vörös hajába túrt.

Jax megszorította a kezemet. A szívem melléütött; minden akaraterőmre szükségem volt, hogy tovább tudjak összpontosítani.

– Azt hiszem, nagyon fennakadtunk azon, hogy faeszközünk legyen. Ennyire nem kell hűen követnünk az eredeti Drakula-sztorit – szólalt meg.

A nyakam még mindig fájt. Szabad kezemmel megérintettem a ragtapaszt; amikor leengedtem, a mutatóujjam véres volt. Még mindig vérzem. A rendezői döntéseket nekem kellett volna meghozni. Jaxnek azonban igaza volt. Fontosabb, hogy a kellék ijesztő legyen, mint hogy fából készüljön.

– A monológ jó – mondta halkan Kenna. – A monológ jó. Ha megosztom, jól mutat majd a feedemben.

– Na jó! – vágta el a vitát Jax a legproduceresebb hangján. – Csináljuk. Éjfélig forgatunk, megcsináljuk, amit meg tudunk.

– Utána még a medencés játékokat is el kell rendeznünk – hívta fel rá a figyelmet Kenna.

Jax természetesen képes volt mindenkit visszaterelni a munkához, akkor is, amikor én nem. Született vezető volt, az emberek követték. Mindenesetre úgy tűnt, én legalább Kennát meg tudtam győzni róla, hogy hozza ki magából a legjobbat.

Hazel felírt valamit egy kis jegyzettömbbe.

– Holnap a bulin csinálok valami jó vágóanyagot a tömegről, a DJ-ről, a kajáról, az asztalokról, a hegyről, a holdról… – Elhallgatott, de tovább írt. Bár néha az idegeimre ment, valójában szerencsés voltam, amiért ő állt a kamera mögött. Mindent megszervezett, és a munkájának köszönhetően Reagannel rengeteg anyag áll majd a rendelkezésünkre a végső vágáshoz.

– Elintézzük, Kenna – mosolygott Jax, és felállt. – Oké, tiéd a pálya, Alex.

Én is felálltam.

– Rendben. Kinél van a csapó? – Friss adrenalin töltötte meg az ereimet. Egy jelenet rendezése mindig izgalmas.

– Nálam – vágta rá Hazel.

Mindannyian visszatértek a kijelölt helyükre, én pedig a félig a bokrok közé rejtett kamera mellé álltam.

– Rendben, csendet kérek! – Ez felesleges volt. Ebben a csöndben még a kaktuszok tüskéinek súrlódását is hallani lehetett. – Felvétel!

Két jelenetet akartunk felvenni. Az elsőben Reagan Kenna ablaka alatt állt; a második Kenna nagymonológja volt a verandán. A támadást későbbre kellett halasztani, mert még nem egyeztünk meg az eszközben, és abban sem, hogyan imitáljuk a vért.

Háromnegyed tizenkettő körül minden kamera Kennát vette, aki hanyatt feküdt a lakosztálya előtti mészkő járólapokon. Maddie hihetetlen munkát végzett a sminkkel. Lucy Westenránk szeme alá kék-fekete árnyalatot festett, mintha véraláfutásos lenne, az arcára egy vágott sebet varázsolt.

Hazel mellette térdelt a kézi kamerával. Kenna egyenesen a lencsébe nézett.

– Mi van, ha a világ valódi szörnyei nem az ágyunk alatt rejtőznek? Mi van, ha az orrunk előtt járnak-kelnek? Ha a kedves srácok azok, akik felajánlják, hogy cipelik a könyveinket, és este, sötétedés után hazavisznek? És amit várnak… amit elvárnak cserébe…

Előrehajoltam ültömben. Ez a felvétel sikerült eddig a legjobban. Messze a legjobban.

Ekkor azonban fém csikordulása hallatszott, majd valami csattant; kiáltások nyomták el Kenna hangját.

– Leállni! – kiáltottam fel bosszúsan.

Reagan talpra segítette Kennát. Együtt indultunk el megkeresni a hang forrását. A kerítés mellett visszamentünk a birtok bejárata felé. A zaj az utcáról jött, a szomszéd háztól, ahova éppen egy hatalmas teherautó akart befarolni, és pár molnárkocsis férfi utasításokat kiabált egymásnak. A kamion oldalára felfestett logó szerint a Good Guys költöztetőcégtől jöttek.

A szomszéd ház egy modern, tíkfa borítású óriás volt, egy rozsdamentes acélból készült zsiráfszoborral, amely minden alkalommal felborult, ha a környéken komolyabban esett az eső. Már egy ideje nem lakott benne senki. Mind a heten kiléptünk a murvás területre, amely elválasztotta egymástól a két telket, és óvatosan egyre közelebb és közelebb araszoltunk a bejárathoz. Reméltük, hogy a McKee-ház lámpái felkapcsolódnak, és megláthatjuk, mi történik.

Két költöztető betolt a házba néhány nagy, fekete ládát, éppen olyat, amiben mi az iskolában a forgatási eszközöket tartottuk. A kisebb ládákat is felismertem: a nagy felbontású kamerákat tárolják ilyenekben. Egy másik költöztető monitorokat és asztali számítógépeket tolt be. Akárki költözött ide, filmes volt.

– Ki a fene költözik az éjszaka közepén? Halloweenkor? – fakadt ki Jax.

– Az, akinek az élete egy rémálom – válaszolt egy női hang enyhe kelet-európai akcentussal.

Megfordultunk. A holdfény egy magas, elegáns alak sziluettjét rajzolta ki, aki a modern ház oldalajtajánál, az előtető alatt állt. Ahogy mélyen beleszívott a cigarettájába, apró, vörös fény izzott fel, majd kifújta a kék-szürke füstfelhőt az éjszakába.

Egyenesen a költöztetőautó reflektorának fénysugarába lépett.

A jó színésznők mindig tudják, hogyan találjanak előnyös megvilágítást.

Azonnal felismertem.

Catrinel Bloom volt az.

BŰNÜGYI FŐOSZTÁLY

Alexandra Elaine Rush – levonat – 1. kazetta [FOLYT.]

Skutnik nyomozó: Ezt hogy értette Ms. Bloom?

Alex: Úgy, hogy [érthetetlen]. Mármint… szóval… Épp válófélben volt. És a férje… Én igazából csak azt tudom, amit Twitteren olvastam. A férjét valami húsz nő perelte be. Annyira rossz volt a helyzet, hogy Ms. Bloom az éjszaka közepén hozatta fel a Louis Vuitton bőröndjeit a Múmia-hegyre.

Skutnik nyomozó: Említette Mr. Bloomot is? Ő már eleve elég nagy bajban volt. És most, a történtek után [zaj a szalagon] feltételezem, hogy ez csak rosszabb lett.

Alex: Semmit sem mondott róla. Nem. Csak később. Én azt gondoltam, hogy segíteni akar nekünk. Egy darabig segített is. Idevalósi, ugye? Brassóba.

Skutnik nyomozó: Garati, igen. Kicsi falu, nem messze a prahovai kastélytól. Igencsak… nos, sikeresnek tartják. Mi történt azután az este után?

Alex: Semmi. Legalábbis egy darabig.

{1} szójáték a francia hors d’ oeuvres (,,előétel”) kifejezéssel