Ruby Saw

Menny és Pokol

Ruby Saw – Menny és Pokol

Menny és Pokol 1-3.

© Ruby Saw 2026 © Book Dreams Kiadó 2026

Szerkesztők és szöveggondozók: Virgács József, Fáy Linett

Borító: Bárdos Melinda

Kép forrása: Meta AI

Ruby Saw

Facebook/RubySawOfficial

Instagram/Iamrubysaw

Book Dreams Kiadó

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-420-1

ISBN Mobi: 978-963-586-421-8

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tracklist

Bianca Ban – The Land Beyond Time
Bianca Ban – Revelations
Bianca Ban – Waltz of the Stars
NF – Paralyzed
Shontelle – Impossible
Stevie Nicks – Crystal
Tommee Profitt – Tragic (feat. Fleurie)

Atalia – Run For Your Life
Betta Lemme – Kick The Door
Betta Lemme – Play
Dead Posey – Russian Roulette
Kat Leon – Sweet Dreams
Roxen – Nono Bad
Sofi Tukker – Swing
Tomandandy – Flying Through The Air

David Guetta – Shot Me Down (feat. Skylar Grey)
Extreme Music – Bring Me Back To Life

Indila – Love story (Charlyella Remix)
J2 feat. Keeley Bumford – Dreamweaver

Listenbee Feat. Naz Tokio – Save Me

Sia – California Dreamin (DJ Festo Remix)

Elle

Az élet furcsa egyensúlyban működik. Egyszer bőkezűen ad, máskor meg két kézzel vesz el. Néha rád zúdít egy adag rosszat, olykor rögtön kettőt is, aztán valahol a távolban mégis felcsillan valami fény. Elegem van ebből.

Sosem voltam igazán, felhőtlenül boldog. Vagyis de. Egyszer igen. Tizenkét éves koromban, egy családi nyaraláson. Azon a nyáron az egész család együtt volt – nagyszülők, unokatestvérek, nagynénik, nagybácsik –, és akkor úgy tűnt, mintha minden a helyén lenne. Nem mentünk messzire, csak a közeli kempingbe. Fürödtünk a tóban, fogócskáztunk, töméntelen mennyiségű fagyit ettünk, éjszaka pedig a tábortűznél pillecukrot sütöttünk. Az élet könnyű volt és gondtalan. Akkor még nem sejtettem, hogy ilyen többé nem lesz.

Nem mondanám, hogy nehéz életem volt. Inkább viszontagságos. Ennek ellenére mindig próbáltam a jó oldalát nézni. Ezt édesanyámtól örököltem. A szüleim három éve váltak el, azóta közöttük ingáztam. Hol anyánál voltam, hol apánál. Így egyeztek meg, én pedig beletörődtem, mert ugyan mit tehettem volna. Mindkettőjükhöz közel álltam, választani pedig képtelen lettem volna.

A családunk szövetsége végül felbomlott, mert a szüleim elhidegültek egymástól. Fájdalmas volt ezt látni, de legalább időben felismerték, és nem húzták tovább azt, ami már menthetetlenül szétesett. Becsültem őket ezért. Belátták, hogy bár szép éveket éltek meg együtt, annak vége lett, és érzelmek nélkül semmi értelme nem maradt a folytatásnak. Egy darabig persze velem takaróztak. A gyerek mindenek felett, így a kislány, úgy a kislány… de egyikük sem gondolta ezt igazán komolyan. A vége úgyis válás lett, és talán így volt helyes. Ha ettől jobban érezték magukat, akkor meg kellett lépniük.

Hiába próbáljuk mások érzéseit szem előtt tartani, ha közben a saját lelkünk romokban hever. Előbb magunkban kell rendet tenni, mert zavart érzelmekkel és törött szívvel képtelenség valóban figyelni bárki másra. Nekik sem ment. Annyira a középpontba akartak helyezni, annyira mindent jól akartak csinálni, hogy végül épp ettől a görcsösségtől hullottak szét teljesen. Egyikük sem volt rendben. És én sem.

Most, tizenkilenc évesen mondhatnám azt, hogy az életem sínen van, hogy minden nap egy új kaland, és csak rajtam múlik, merre haladok tovább. De hazudnék. Az életem egyik fele valóban sínre került. A másik viszont éppen szétesik. És ez sajnos nem képletes.

Négy hónapja, a tizenkilencedik születésnapomon anya kivizsgálásra vitt, mert egy ideje fájt a fejem és a nyakam. Sem a fájdalomcsillapító, sem a krémek nem használtak. Hol előjött, hol elmúlt, és ez egyre kevésbé tetszett a szüleimnek. Fogytam is valamennyit, pedig ugyanúgy ettem, mint addig, szóval én is csak értetlenül álltam az egész előtt.

Aztán kiderült, mi a baj. Amit eleinte csak nyirokcsomó-gyulladásnak hittek, végül áttétes csontvelőráknak bizonyult. Fogalmam sincs, hogyan sikerült ezt összehoznom, amikor szinte semmi káros nem volt az életemben. Nem cigiztem, nem ittam, a drog pedig annyira távol állt tőlem, amennyire csak lehetett. Az orvosok is legfeljebb találgatni tudtak, de ez semmit sem változtatott a tényen, hogy a folyamat visszafordíthatatlan volt. Azt sem igazán értették, hogyan maradhattam talpon ilyen súlyos betegséggel, és hogyan produkálhattam ennyire enyhe tüneteket.

Ezért aztán itt vagyok. Tizenkilenc évesen, félúton az élet és valami egészen más között, és próbálom kitalálni, hogyan kellene normálisan lélegezni akkor, amikor a testem éppen csendben feladja ellenem a harcot.

Nem mondták meg pontosan, mennyi időm van még, de tudtam, hogy nem sok. Jelnek vettem. Abbahagytam az egyetemet, aztán beálltam a családi kávézóba dolgozni. Vagyis inkább csak ott voltam, mert erre vágytam. Nézni az embereket. Figyelni az arcukon átvillanó érzelmeket. Valahogy megélni mindazt, amit ők is, mert előttem már nem egy hosszú út húzódott, csak néhány bizonytalan lépés.

Nem igazán buliztam. Néha eljártam a barátnőimmel, de többnyire csak csendes megfigyelő voltam. Afféle gardedám, oldalkocsi, ki minek nevezi. Nem ért annyi inger, mint őket, és sokáig azt hittem, egyszerűen csak magamnak való vagyok. Később rájöttem, hogy nem erről volt szó. Egész addig nem találtam meg azt az embert, aki előtt valóban meg tudtam volna nyílni, akinek a valódi arcomat is meg mertem volna mutatni.

Tristannel véletlenül találkoztam. Épp hazafelé tartottam a kávézóból.

A hely egyébként apáé volt, de a válás után is közösen vitték anyával. Az életüknek ezen a területén valahogy megmaradt az összhang, még akkor is, ha minden másban széthullottak.

Az úttesten akartam átkelni. Körülnéztem, nem jött semmi, de amikor leléptem a járdáról a zebrára, egy Alfa Romeo száguldott el előttem teljes gázzal. Valaki hirtelen megragadta a hátizsákomat, és visszarántott a járdára.

Először azt hittem, menten megáll a szívem. Úgy megijedtem, hogy levegőt is alig kaptam, hiszen hajszál híján elütöttek. Aztán megfordultam, és minden ijedtségem egyetlen pillanat alatt elszállt.

Csodaszép, kék szempárba néztem bele.

Lehet, hülyén hangzik, de abban a tekintetben mintha magát a mennyországot láttam volna. Olyan tiszta volt a pillantása, olyan szelíd és megnyugtató, hogy egyszerűen képtelen voltam elszakadni tőle. Néhány másodpercig csak pislogtam rá, és nem tudtam megszólalni. Megmozdulni sem. Mintha teljesen megbénultam volna.

Amikor végre valamennyire összeszedtem magam, jobban megnéztem a megmentőmet. Egy fejjel volt magasabb nálam. Rövid, fekete haja volt, markáns, szépen ívelt arcéle, és amikor rám mosolygott, a szeme is felragyogott.

– Tristan vagyok – nyújtotta felém a kezét.

– E-Elle – dadogtam zavartan, és úgy néztem rá, mintha nem is lenne valóságos. Nem tudtam elhinni, hogy ez tényleg velem történik. Szürreális volt. Talán ez a legjobb szó rá.

– Két e-vel? – mosolygott rám újra, olyan természetes könnyedséggel, amitől még inkább zavarba jöttem.

– Tessék? – pislogtam rá értetlenül, aztán néhány másodperccel később leesett, hogy viccelt. – Ó... ja, persze... – hebegtem, és zavaromban beletúrtam hosszú, szőke hajamba. – Köszönöm szépen, Tristan – néztem fel rá végül megszeppenten.

– Ez a dolgom – kacsintott rám sejtelmesen.

– Hogyan? – pattant ki a szemem, és értetlenül meredtem rá.

Csak legyintett, aztán zavartan a farzsebébe csúsztatta a kezét.

– Meghívhatlak egy kávéra, teára vagy üdítőre? – bukott ki belőlem hirtelen. Úgy éreztem, valahogy meg kell hálálnom, hogy az előbb szó szerint megmentette az életemet.

– Egy üdítő nagyon jól esne, köszönöm – egyezett bele.

Aztán udvariasan felém nyújtotta a karját, én pedig belekaroltam, és úgy sétáltunk vissza a kávézóba.

Azon a napon az ölembe hullott egy lehetőség, én pedig éltem vele. Az élet túl rövid ahhoz, hogy az ember mindig csak a partvonalról figyelje, mi minden sodródik el mellette. Néha muszáj spontánnak lenni, belevágni valamibe, mert később már csak a mi lett volna, ha marad. Én pedig spontán voltam, mert az én órám vészesen ketyegett.

Tristan huszonegy éves egyetemi hallgató volt, aki éppen halasztott, mert be kellett segítenie a családi vállalkozásba. Erről csak nagy vonalakban mesélt, éppen annyit, amennyit szükségesnek érzett. A szülei motivációs trénerek voltak, ő pedig a marketinggel foglalkozott. Nem mondott sokat, mégis volt benne valami, ami miatt minden szava érdekesnek tűnt.

Hosszú beszélgetés után telefonszámot cseréltünk, és este már ott virított tőle az üzenet: mi lenne, ha másnap is találkoznánk.

Találkoztunk. Aztán azután is. Meg azután is.

Két héten keresztül szinte folyamatosan együtt voltunk. A családom és a barátaim lassan háttérbe szorultak, de a szüleim nem problémáztak ezen. Látták rajtam, hogy boldog vagyok, és ez akkor mindennél többet ért. Kiment a fejemből a betegségem. Még az sem tudott igazán lelombozni, hogy naponta két marék gyógyszert kellett beszednem.

Műteni is akartak, de nem egyeztem bele. Még a családi nyomás sem tudott megingatni. Nem akartam azt a kevés időt, ami talán még jutott nekem, ágyban fekve, párnák közé szorítva tölteni. Mondhatnám úgy is, hogy beletörődtem a sorsomba, mert a kezeléseket sem vállaltam, csak a gyógyszereket szedtem. Tudtam, hogy ez rosszul is végződhet. Kétféleképpen alakulhatott volna: akár meg is gyógyulhattam volna, de az is benne volt a pakliban, hogy lebénulok. Így inkább elviseltem a vissza-visszatérő fájdalmakat, és úgy tettem, mintha még mindig ugyanazt az életet élném, mint bárki más.

A szüleimet ez sokkal jobban megviselte, mint engem. Talán érzéketlennek tűnhettem, de számomra ez volt a legkönnyebb módja annak, hogy valahogy feldolgozzam. Úgy, hogy nem vettem róla tudomást. Úgy, hogy inkább megpróbáltam élvezni mindazt, ami még megadatott. Nem is tudtam igazán, mit veszíthetek. Még nem voltam szerelmes. Nem jártak a fejemben házasságról és gyerekekről szőtt álmok. Nem tudtam, milyen érzés, amikor van melletted valaki, akivel már a holnapot is közösen képzeled el. Ez maga az élet, nekem viszont akkor csak múltam és jelenem volt. Jövőm nem.

A Tristannel töltött idő döbbentett rá arra, hogy talán elhamarkodott döntés volt mindent ilyen makacsul elutasítani. De miután elmondtam neki, ő mégis megerősített abban, hogy a saját sorsomról nekem kell döntenem. Mellettem állt. Támogatott. Emlékszem, olyan kedvesen, olyan végtelen nyugalommal kezelte az egészet, hogy néha tényleg elgondolkodtam azon, vajon egyáltalán ember-e.

Két hét után úgy döntöttem, elmondok neki mindent.

Készültem rá. Ideges voltam, szinte egész nap görcsben állt a gyomrom, de utólag kár volt ennyit őrlődnöm. Aznap is a kávézóba jött. Mindig ő jött hozzánk. Mindig ott találkoztunk, és sokszor még zárás után is kint ültünk a teraszon, csak beszélgettünk.

Jelentéktelennek tűnő dolgokról.

Kiscicákról. Kiskutyákról. Arról, vajon mi lenne az első kérdés, amit egy földönkívüli feltenne, ha leszállna a Földre. Olyan könnyedén ismerkedtünk, mintha az élet nem akarna közben darabokra törni körülöttem.

– Mondanom kell valamit – fordultam felé.

Akkor is a teraszon ültünk, az egyik padon, egymás mellett.

– Angyal vagy – mutatott felém csillogó szemekkel.

Az a gyönyörű kékség… minden egyes alkalommal magával ragadott a tekintete.

– Nem, azt nem hiszem – simítottam idegesen a fülem mögé egy szőke tincset. Mindig zavarba hoztak a bókjai. Akkor már vonzódtam hozzá, hiába próbáltam ezt magam előtt is kisebbíteni.