Nógrádi György

KISSINGER
SZERINT A VILÁG

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Az ifjú Kissinger

A pályakezdés évei

Fel a csúcsra

A modellek és a realitás: Kissinger és politikája írásainak tükrében

KORSZAKVÁLTÁS AZ AMERIKAI KÜLPOLITIKÁBAN?

DIPLOMÁCIA

KÍNÁRÓL

VILÁGREND

FEHÉR HÁZI ÉVEIM

A NIXON-CSAPATBAN

A ROMÁNIAI ÚT

A KÍNA-POLITIKA

HATÁRINCIDENS AZ USSZURI FOLYÓNÁL

A VÉDELMI KIADÁSOK KÉRDÉSE

VIETNÁM

A KÖZEL-KELET

AZ EURÓPAI–AMERIKAI KAPCSOLATOK

KUBA

CHILE

MEGHÍVÓ PEKINGBŐL

A KÍNAI ÚT

VIETNÁM: ÚT A HÁBORÚ VÉGÉHEZ

A KREML URÁNÁL

KAIRÓ MOSZKVA ÉS WASHINGTON KÖZÖTT

VIETNÁMI HÁBORÚ, VIETNÁMI BÉKE?

NIXON MÁSODIK ELNÖKSÉGE

A WATERGATE-ÜGY

AZ EURÓPA-ÉV KUDARCA

HÁBORÚ ÉS BÉKE A KÖZEL-KELETEN

AZ AMERIKAI–SZOVJET KAPCSOLATOK

INDOKÍNA

A NOBEL-DÍJ

KISSINGER KÜLÜGYMINISZTER LESZ

A JOM KIPPURI HÁBORÚ

AMERIKA, EURÓPA ÉS A KÖZEL-KELETI HÁBORÚ

A GENFI KONFERENCIA

AKADOZÓ BÉKEFOLYAMAT

NIXON BUKÁSA

Utószó helyett

A képek forrása

Impresszum

Előszó

Ma, 2022. szeptember 16-án, miután leadtam egy interjút, a nejem azt mondta nekem: miért nem írod meg Kissinger életét? Kilencvenkilenc éves, jövőre mindenképpen aktuális lesz egy ilyen könyv. A feleségemnek igaza van, a centenáriumtól függetlenül is. Az én generációm életének hosszú időszakát kísérte végig Kissinger tevékenysége. Fiatalon menekült el a halál elől a fasiszta Németországból, és az Egyesült Államokban csinált óriási karriert: számára Amerika valóban a korlátlan lehetőségek országa lett. Volt egyetemi tanár a világ egyik legjobb intézményében, a Harvardon, volt nemzetbiztonsági tanácsadó és külügyminiszter két elnök mellett, aktív politikai pályája után pedig nagy tekintélyű politológus, elemző és tanácsadó. Zsenialitását egyaránt elismerték barátai és ellenségei – mindkettőből akad bőven mindkét politikai oldalon.

Igazán méltó riválisa egy volt: Zbigniew Brzezinski. Ahogy Kissinger a republikánusoknál, úgy Brzezinski a demokraták térfelén számított megkerülhetetlen geopolitikai stratégának. Mindketten évtizedeken keresztül voltak a csúcson. Mindketten Közép-Európából jöttek: Kissinger Bajorországban, Brzezinski Varsóban született. Mindketten értelmiségi háttérből indultak ugyan, ám a párhuzamok itt véget érnek: Kissinger felmenői zsidó iskolákban tanítottak, Brzezinski apja arisztokrata család fiaként, mint diplomata szolgálta Lengyelországot. Némileg különös, hogy az amerikai zsidóság zömével ellentétben Kissinger a konzervatív republikánus oldalt választotta a politikában, a katolikus Brzezinski pedig a liberális demokratákét – ahol aztán idővel újra szembefordultak a hagyományos trendekkel: Kissinger az enyhülési folyamat, a détente képviselője lett, Brzezinski pedig ennek ellenében lépett fel.

Mennyire alkalmasak lettek volna ők ketten korunk valós történetének a megírására…

Az ifjú Kissinger

Heinz Alfred Kissinger a németországi Fürthben született 1923. május 27-én – öt évvel az első világháború vége után, amit Németország elveszített, és négy évvel a versailles-i békeszerződés után, amely meggyengítette, megalázta az országot.

A lakosság jelentős része egyszerűen nem tudta felfogni és megérteni, hogy hogyan veszíthetett Németország, miközben keleten legyőzték Oroszországot – és ezt a breszt-litovszki békeszerződésben rögzítették is –, nyugaton és délen pedig a fegyverszünet kihirdetésekor a német csapatok messze ellenséges területeken állomásoztak. Nem értették meg, hogy egy olyan ország, mint Németország hogyan veszíthetett.

Azt sem értették meg, hogy Németország Bismarck alatt, az 1864-es Dánia elleni, az 1866-os Ausztria elleni és az 1870–1871-es Franciaország elleni győztes háborúkkal elérte azt a területi maximumot, amit Európa még el tudott viselni. A három háborúban Németország összesen 33 000 embert veszített, ami messze kevesebb volt, mint a korábbi napóleoni háborúk, majd az első világháború veszteségei.

Azt sem értették, hogy miközben Németország lakóinak a száma az 1816-os 25 millióról az első világháború kezdetéig 67 millióra nőtt, a gyűlölt Franciaország népessége évtizedek alatt nem növekedett, és 40 millió körül stagnált. Berlin lakossága száz év alatt 170 000 főről négymillióra növekedett.

A csúcsiparágak nagy részében Németország világelső volt. Az első világháború előtti utolsó békeévben Németország a világkereskedelem 13%-át bonyolította le, megelőzve az USA-t a maga 11%-ával, és csak Nagy-Britannia volt előtte 15%-kal.

Az első világháború sorsát az Amerikai Egyesült Államok hadba lépése döntötte el, azzal az európai állóháború véget ért. Nagy-Britannia nagyobb emberveszteséget szenvedett el, mint a második világháborúban. Németország elveszítette teljes, nem túl jelentős gyarmatbirodalmát. A német gyarmatokon összesen 22 000 civil élt, ez a szám töredéke volt a brit vagy francia gyarmatokon élő polgári lakosságnak.

A németek a háborús vereség, a megalázó békefeltételek és a mélyülő gazdasági válság felelőseit, előidézőit, Németország árulóit kereste, és az erősödő Nemzetiszocialista Német Munkáspárt, az NSDAP hatására mindinkább a zsidókban és a baloldali szociáldemokratákban találták meg. Míg 1928-ban az NSDAP a szavazatok 2,6%-át kapta, 1930-ban már 18,3%-ot, 1932-ben pedig 37,3%-ot szerzett. Történt ez annak ellenére, hogy a zsidók aránya a német társadalomban 1820 és 1910 között 1,9%-ról 0,95%-ra csökkent, sőt 1933-ra ez a hányad 0,76%-ra zsugorodott.

Hitler hatalomra jutása, majd a nürnbergi faji törvények bevezetése után a német zsidóság exodusa felgyorsult. Sok tízezer zsidó családhoz hasonlóan a Kissinger család is a kivándorlás mellett döntött: 1938 nyarán, már az anschluss után, még a kristályéjszaka előtt elhagyták Németországot. Az úti cél az Egyesült Államok, New York volt. A 15 éves fiú számára kitárult a világ, de „amerikaiul” tökéletesen soha nem tudott megtanulni, vaskos bajor akcentusa mindmáig megmaradt.

A fürthi Izraelita Reáliskola diákjai 1938-ban; a kép bal alsó sarkában Heinz Kissinger

Szüleivel, Paula és Louis Kissingerrel Fürthben – szülővárosa 1975 decemberében tüntette ki díszpolgári címmel.

Kissinger – immár Henry – elvégezte a középiskolát, majd a City College of New York hallgatójaként megkezdte főiskolai tanulmányait, hogy könyvelői képesítést szerezzen, amikor röviddel 20. születésnapja előtt megkapta behívóját. 1943. június 19-én, katonai kiképzése során, felvette az amerikai állampolgárságot. Útja – és ez csaknem természetes – a titkosszolgálatokhoz vezetett: német tolmácsként alkalmazták a belső elhárításnál.

Az USA közvéleménye és döntéshozói 1941 decembere előtt megoszlottak a háborús részvételt támogató, illetve ellenző álláspont között. A Pearl Harbor-i támadással a hadba lépés egyértelművé vált, de hadüzenetet csak Japánhoz intéztek. Mivel azonban a japán támadás után néhány nappal Németország és Olaszország hadat üzent Washingtonnak, az Egyesült Államok valamennyi fronton érdekeltté vált. A beavatkozáspárti Franklin D. Roosevelt elnök fellélegzett, mert a fasiszta államok hadüzenete nélkül sokkal nehezebben tudott volna bekapcsolódni az európai háborúba.

Az, hogy az USA a világháború valamennyi hadszínterén hadviselő fél lett, meghatározta pozícióit a háború utáni új világrendben. Ez tette azt is lehetővé, hogy 1949-ben az Egyesült Államok – történelme folyamán először – békeidőben egy nemzetközi katonai szövetségnek, a NATO-nak legyen a tagja, sőt alapítója és vezetője. Az USA számára egyértelművé vált, hogy stratégiai céljai a szovjet célokkal nem hozhatóak egyensúlyba, és a korábban a szovjet törekvéseket a maguk térségeiben feltartóztató államok – azaz Németország és Japán – kiestek a nagyhatalmak sorából.

A háború után, sok ezer katonatársához hasonlóan, Kissinger is továbbtanult. A világ egyik legjobb egyetemére jutott be, a Harvardra, ahol 1950-ben végzett, summa cum laude minősítéssel. Az utolsó évfolyamon volt egy négyese, ezzel együtt ő volt a Harvard legjobb eredménnyel végzett diákja. 1952-ben megszerezte a mesterdiplomát, 1954-ben pedig a PhD-fokozatot. Doktori disszertációjában a napóleoni háborúk és a bécsi kongresszus nyomán létrejött békerendszert vizsgálta, az új Európa kialakulását, és az akkori vezető politikusok – elsősorban Metternich és Castlereagh – szerepét, lehetőségeiket. A fiatal kutató által levont tanulságot a hetvenes években a világpolitikus Kissinger is alkalmazta: a győztesek – Oroszország, Anglia, Ausztria és Poroszország – a vesztes Franciaországot is bevonva harminc éven keresztül fenn tudták tartani Európában a békét, márpedig az európai béke akkor világbékét jelentett. Maga Kissinger soha nem felejtette el, hogy az USA második világháborús partnerei a szovjetek, a britek és a franciák voltak, az ellenségek pedig az akkori fasiszta hatalmak.

Az egyetem sikeres befejezése után bent maradt a Harvard kormányzati tudományok tanszékén, folyóiratot alapított, nyári nemzetközi kurzusokat szervezett, és szinte azonnal, készülve a jövőre, nagyvállalatoknak lett a tanácsadója. Önmagát már akkor liberális republikánusként definiálta. Érdekes, hogy az USA-ban a zsidók nagyobb része hagyományosan a demokratákat támogatja – Kissinger nem így tett.

A pályakezdés évei

Kissinger ifjúsága a hidegháború leghidegebb időszakára esett. 1945-ben az Egyesült Államok megnyerte a második világháborút, és atommonopóliumra tett szert. A Távol-Keleten hiába léptek be a szovjetek a Japán elleni háborúba 1945. augusztus 8-án, a szeptemberben aláírt japán kapituláció döntően amerikai feltételeken alapult. A Szovjetunió tehát minden fronton győzött, de mintegy 20 millió lakosa elpusztult. Óriási területekhez jutott Kelet- és Közép-Európában, de nem tudta elérni, hogy a kommunista pártok Nyugat-Európában meghatározó szerephez jussanak. Megszerezte Németország szegényebb, keleti felét, és ennek nyomán megszületett a vicc, amely úgy szólt, hogy Kelet-Németországé lett Marx, Nyugat-Németországé a tőke. Az a szovjet cél, hogy Nyugat-Európát ki tudja játszani az USA ellenében, elérhetetlennek bizonyult.

Az ötvenes években módosultak a nemzetközi erőviszonyok. Az USA továbbra is a világ vezető hatalma maradt, s amíg az első világháború után az amerikai csapatok kivonultak Európából, 1945 után itt maradtak. A világ aranykészletének nagy része, a világ GDP-jének meghatározó szelete az Egyesült Államok kezében volt.

Az amerikai atommonopólium négy évig tartott – a hidrogénbombával újra megszerzett előny mindössze tíz hónapig. 1957-ben az első interkontinentális rakétát a szovjetek lőtték ki, bár a mennyiségi fölény az amerikaiaké volt. Ugyanakkor a Szputnyik azt bizonyította, hogy ettől az időponttól kezdve az USA is sebezhetővé vált.

1945 után az amerikai közvélemény, szemben az első világháború utáni hangulattal, nem tért vissza az elszigetelődéspártisághoz. Az első világháború végén a világ vezető hatalmai azt kívánták, hogy az USA vonuljon vissza – a második világháború után, főleg a szovjet veszély miatt, hogy maradjon. Roosevelt halála után az új elnök, Truman sokkal keményebben viszonyult a Szovjetunióhoz, mint elődje. Tisztában volt vele, hogy a világ számottevő hatalmai közül egyedül a Szovjetunió volt Amerika-ellenes, és rendelkezett egy támadáshoz szükséges katonai képességekkel. Washington új politikáját jól jellemezte, hogy 1952-ben egyidejűleg felvették a NATO-ba a két, egymással évtizedek óta rivalizáló államot, Törökországot és Görögországot. A lépés célja az volt, hogy a fekete-tengeri szovjet flotta előtt elzárják a kijáratot a Mediterráneum felé.

Nyugat-Európában (főképpen Franciaországban és Olaszországban) tudatos politikával meggyengítették a kommunista pártokat, némileg hasonló módon, mint ahogy Keleten, a leendő szocialista országokban kiszorították a hatalomból a polgári pártokat.

A Marshall-terv, amelyben a Szovjetunió nem vett részt, és megakadályozta azt is, hogy a befolyási övezetébe került országok kapjanak ezekből a támogatási összegekből, megalapozta Nyugat-Európa gyors gazdasági talpra állását. Az USA célja ezzel Nyugat Európa gazdasági, politikai és társadalmi stabilitásának, biztonságának a garantálása volt. Ez a politika sikeresnek bizonyult.

A koreai háborúnak messzire ható következményei lettek Európában is, ezek közé tartozott többek között a német újrafegyverkezés megindulása is. Az amerikai közgondolkodásban óriási viták voltak arról, hogy célszerű volna-e az észak-koreai és a kínai csapatok megállítására az atomfegyver bevetése. Az USA elnöke és a Koreában harcoló szövetséges csapatok parancsnoka, MacArthur tábornok ebben a kérdésben szemben állt egymással. Az elnök döntött: MacArthurt felmentette, az atomfegyverek pedig a raktárakban maradtak.

Érdemes megjegyezni, hogy ekkoriban Kissinger – aki a Harvard tanáraként és egyre tekintélyesebb világpolitikai szakértőként 1957-ben jelentette meg Nuclear Weapons and Foreign Policy (Nukleáris fegyverek és a külpolitika) című könyvét – a két világrend szembenállásában lehetségesnek és célszerűnek tartotta a harcászati atomfegyverekkel vívandó korlátozott háborúkat. Arra a kérdésre, hogy ezek a háborúk mitől maradnának korlátozottak, nemigen tudott megfelelni bírálóinak…

A következő délkelet-ázsiai háború idején Kissinger már főszereplő volt (1969-től az új elnök, Richard Nixon nemzetbiztonsági tanácsadója, 1973-tól külügyminisztere). 1972-ben az észak-vietnámiak bejelentették, hogy a saigoni kormány képviselői is részt vehetnek a háború utáni új kormányban. Az USA delegációját a Párizsban folyó béketárgyalásokon ő vezette. Célja a minél hamarabbi megállapodás volt, mivel az év novemberében elnökválasztást tartottak, és Nixon újraválasztásra készült. A tűzszüneti megállapodást még októberben aláírták, Nixon pedig hatalmas fölénnyel győzött. A választási harcban a vele szemben álló demokraták nem tudták felhasználni a vietnámi konfliktust.

A háború nem sokkal később véget ért, és a két Vietnám egyesült. Az USA kiszorult a térségből, bázisai csak Dél-Koreában, a Fülöp-szigeteken és Japánban maradtak. A két évtizeden át zajló vietnámi háború óriási felháborodást váltott ki a világban, és traumatizálta az amerikai társadalmat.

Az 1950-es években Kissinger egyetemi tanárként, szakfolyóiratok szerzőjeként és szerkesztőjeként, nemzetközi szemináriumok vezetőjeként javarészt elméleti, akadémiai munkát végzett, azonban soha nem hagyott fel azzal az ambíciójával, hogy közvetlen hatást gyakoroljon az amerikai külpolitikára. Ehhez kezdettől fogva kereste kellően nagy hatalmú mentorok, patrónusok pártfogását – közéjük tartozott Nelson A. Rockefeller, a dúsgazdag és befolyásos dinasztia sarja, a Republikánus Párt egyik meghatározó figurája is.

Dr. Henry Kissinger, a Harvard Egyetem tanára 1957-ben

Kissinger 1960-ban, 1964-ben és 1968-ban is támogatta Rockefeller elnökjelölti kampányát, és a tanácsadója lett.

Az 1960-as elnökválasztás győztese, John F. Kennedy, aki az USA történetének legfiatalabb elnöke lett 43 évesen, felfigyelt rá. Ebben szerepet játszott, hogy az újonnan megválasztott elnöknek rendkívül fiatal tanácsadói voltak, a kül- és védelmi politikában pedig teljesen új nézeteket vallott, amelyek nem álltak távol az Eisenhower-kormányzat külpolitikáját élesen bíráló Kissinger nézeteitől. Kennedynek meggyőződése volt, hogy fel kell cserélni a kard és pajzs elvét. Védekezni taktikai atomfegyverekkel kell, támadni a hagyományos erőkkel. (Ez az akkori NSZK számára elfogadhatatlan volt, és kőkeményen belejátszott Adenauer kancellár lemondásába.) Kennedy egyértelműen elzárkózott a kommunista Kína elismerésétől, és ő volt – Roosevelt után – a második amerikai elnök, aki tudományosan megalapozott Dél-Amerika-politikát dolgozott ki. Elnökségének szűk három évében 15%-kal növelték a katonai kiadásokat.

Kennedy győzelme idején Kissinger 37 éves volt, mindössze hat év volt közöttük. Különféle kutatóintézmények és think tankek tanácsadójaként részt vett a nemzetvédelemről szóló vitákban. Kennedy új elképzeléseit, melyeket a „mindent vagy semmit” stratégia helyett a rugalmas reagálás doktrínája határozott meg, a kor legismertebb elméleti szakértői támogatták, így, Kissinger mellett, Paul Nitze, Dean Acheson és sokan mások.

A berlini krízis idején Kissinger már tanácsadó a Fehér Házban, igaz, ekkor még nem hosszú ideig. A fal felhúzása (1961. augusztus) előtt óriási viták voltak Washingtonban a hogyan tovább kérdéséről. Jó pár vezető Berlin egységét, semlegességét akarta ENSZ-lobogó alatt, ám ennek semmiféle realitása nem volt. Kissinger egyre feljebb emelkedett a ranglétrán, és hamarosan pótolhatatlannak bizonyult. A berlini kérdés dokumentumainak kimunkálásában már egyike volt a főszereplőknek. Most is, mint egész életében, reálpolitikus volt. Soha nem hitt a mindent vagy semmit, a fekete-fehér megoldásokban. Hangsúlyozta a reálpolitika fontosságát, sőt sokan neki tulajdonítják gyakorlati meghonosítását a Fehér Házban.

Kennedy hivatalba lépése után került sor az USA egyik megszégyenítő vereségére, bár a Kubával a Disznó-öbölben végrehajtandó katonai akcióról még Eisenhower elnöksége idején döntöttek. Az ezt követő, 1961. júniusi bécsi amerikai-szovjet csúcstalálkozó – a laoszi kérdés kivételével – eredménytelen maradt. Amikor azonban a következő év nyarán–őszén Moszkva atomtölteteket telepített Kubába, a felháborodás akkora volt, hogy újra megszilárdította Kennedy megingott tekintélyét.

A Kennedy-évek külpolitikai vitáiban a fő kérdés mindig a Szovjetunióhoz való viszony volt. Ezekben a vitákban pedig Kissinger egyre nagyobb szerepet játszott. Felismerte egyebek között azt, hogy a francia–német közeledésnek USA-ellenes éle van, és megmutatkozott az NSZK igénye az atomeszközökre is. Óvatosan fogalmazott abban a kérdésben, hogy mit veszít az USA Nagy-Britannia tervezett csatlakozásával az európai integrációhoz, hogyan kell viszonyulni De Gaulle-hoz, amikor a veterán francia elnök át akarja venni az USA helyét, és vezető szerepre törekszik Európában. De Gaulle úgy fogalmazott, Európa az Atlanti-óceántól Vlagyivosztokig tart, magyarul: a Szovjetunió a része, de az USA nem. Hasonlóan jellegzetes volt az a kijelentése is, hogy Franciaország nem Franciaország, ha nem áll az élen. A francia cél az egyesült Európa volt, természetesen Párizs vezetésével.

A Kennedy meggyilkolása után elnökké előlépő Johnson megígérte, hogy folytatja a korábbi politikát. „Nagy társadalom” elnevezésű szociális programja azonban – legalábbis részben – elbukott a vietnámi háború költségei miatt, a korszak egyik nagy nemzetközi válságában pedig (Csehszlovákia 1968-as lerohanása nyomán) az amerikai vezetés semmilyen fellépést nem vállalt fel.

A hatvanas évek amerikai külpolitikájának egyik nagy tanulsága volt, hogy az erős és rendszerint kiválóan felkészült nemzetbiztonsági tanácsadók sokszor háttérbe szorították a külügyminisztériumot és magát a külügyminisztert is. Ez jellemezte Kissingert is, amikor nemzetbiztonsági tanácsadó lett Johnson utódja, Richard Nixon mellett.