Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A. K. GREEN

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Anna Katherine Green

A BORGIÁK ÉKSZERE

fordította
ismeretlen

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-396-5 EPUB
ISBN 978-963-559-397-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe:
The Amethyst Box

első kiadás: 1905
az elektronikus változat az 1930. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Alfons Mucha (1860 – 1939) A drágakövek: ametiszt
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A. K. GREEN

1848-1884

A modern amerikai szépirodalomnak legjellemzőbb sajátsága, hogy a regénytermelés színvonala nagyjából egy fokon áll, amely fölé csak kivételes esetben sikerül egy-egy írónak emelkedni. Nem is nagyon szükséges ez az írók érvényesüléséhez, mert az amerikai tömegfogyasztás sikert biztosít a szerző számára akkor is, ha a regényíró az amerikai gondolkozásmódnak és ízlésnek megfelelő, lehetőleg „happy end”-del végződő művel lép a nagy nyilvánosság elé.

Anne Katherine Green, a múlt századvégi amerikai irodalomnak kimagasló képviselőnője volt, aki bőséges regénytermésével jelentősen hozzájárult a modern amerikai regényirodalom megteremtéséhez. A. K. Green a szentimentalizmus helyére az érdekességet vitte és ez a magyarázata annak, hogy az angolszász világban ma is a legnépszerűbb olvasmányok közé tartoznak az amerikai írónő művié.

A. K. Green könyveit egymás után fordítják le a művelt nemzetek nyelveire és ez a siker legjobban bizonyítja az amerikai írónő értékét.

Az amerikai regényirodalom egyik legérdekesebb reprezentánsának sikerült műve „A Borgiák ékszere”, amelyet most bemutatunk olvasóinknak.

ELSŐ FEJEZET

Elérkezett az esküvő előestéje. S bár nem reám, hanem Sinclairre várt néhány óra múlva a boldogság, magam is jólesően izgatott voltam. A biliárdteremben elviselhetetlen volt a hőség, a verandára mentem tehát, hogy itt, a holdfényben ragyogó tenger képében gyönyörködve, nyugodtan elszívjak egy szivart.

Szokatlanul, mondhatnám veszettül jó kedvem volt. A délután folyamán ugyanis egy kicsiny kacsó néhány pillanatig benne felejtkezett a kezemben és varázsos hatással volt reám még este is. Ezt a hatást talán nem fogják megérteni azok, akik nem ismerik Camerden Dorotheát, én azonban, aki kitartó titkos hódolója és imádója voltam, siettem arra következtetni, hogy hódolatom talán mégis elfogadásra talál és remélni kezdtem, hogy valaha megvalósulnak álmaim.

Tökéletesen átengedtem magam a napsugaras jövőről szőtt ábrándoknak és jóleső boldogsággal hasonlítgattam össze a reményes pillanatok hangulatát azoknak az óráknak szomorú és keserves emlékeivel, amelyek eddigi életemben csalódást és kiábrándulást jelentettek számomra. Ábrándozásomnak hirtelen vége szakadt; egy árnyék körvonalai verődtek a könyvtárablakon keresztül elém bomló fénysávra. Az ajtó felé fordultam. Sinclair állott előttem.

Barátom egész külseje szokatlan és heves izgalmat árult el. Ez az izgalom sehogyan sem illett az olyan férfihez, aki - saját szavai szerint - „élete egyetlen szerelmének” beteljesülése előtt Állt. Megütközésem azonban egyetlen pillanat alatt elmúlt, amikor eszembe jutott, hogy Sinclairt gyakrabban gyötörték különféle gondok, amelyek nem függtek össze menyasszonyával vagy szerelmükkel. Nyugodtan, szivarozgatva sétálgattam tehát tovább fel s alá, amikor egy kéz érintését éreztem vállamon. Szembe fordulva Sinclairrel, láttam, hogy mégis valami komoly esemény történhetett vele.

- Szeretnék valamit közölni veled - suttogta barátom. - Menjünk olyan helyre, ahol kevésbé vagyunk kitéve annak, hogy megzavarjanak, mint itt.

- Valami baj van? - kérdeztem én csodálkozón és ijedten nézve feldúlt arcába. - Még sohasem láttalak ennyire izgatottnak. Az öregasszony talán ezeket az utolsó órákat találta a legalkalmasabbnak arra, hogy...

- Pszt! - csitított Sinclair, sokat jelentő és félre nem érthető kézmozdulattal kísérve pisszegését. - A nyugati kapu melletti kis szoba éppen üres, menjünk oda!

Egy sóhajjal elbúcsúztam ábrándokkal teli hangulatomtól és szivaromtól, amelyet a bokrok közé hajítottam és követtem Sinclairt. Abban a pillanatban azt hittem, ismerem bánata okát. Menyasszonya fiatal, szeretetreméltó, szép és büszke leány volt, akinek ezenkívül egész sereg olyan egyéni tulajdonsága volt, amelyek a társaság királynőjévé, a rajongó hódolat központjává avatták. Ezek az egyéni sajátosságok részben a kapott, különös nevelés következtében keletkezhettek, részben pedig fokozódhattak, amikor a fiatal leányka úgyszólván máról-holnapra az elzárt gyermekszobából a társadalmi élet központjába került. Jelleme mindenesetre hibátlan. Gyámja azonban egy idős hölgy volt (Jaj! Szívem szerelmének is ez volt a gyámja!), egy öreg nagynéni, aki rettentő vén sárkány volt. Valószínűnek tartottam tehát, hogy ez a nagynéni bántotta meg a vőlegényt, aki érzékenyebb volt, mint jómagam és talán megfontolatlanul olyan feleletet adott a vénasszonynak, amellyel csak még jobban elmérgesítette a helyzetet. Különben valamennyien Armstrongné asszony vendégei voltunk, aki ragaszkodott ahhoz, hogy az esküvőt az ő gyönyörű newporti villájában tartsák meg. A villát tehát teljesen a vendégek rendelkezésére bocsátotta.

Tagadhatatlan, hogy barátom helyzete nem lehetett a legrózsásabb. Ennek ellenére is elhatároztam, hogy esetébe lehetőleg nem avatkozom bele, holott valószínű volt, hogy egy szép napon magam is teljesen az övéhez hasonló helyzetbe kerülök - a helyzet alatt a nagynéni nyájaskodásait értve.

Csupán mikor felérkeztünk a pazarul megvilágított terembe, és világosan láthattam Sinclair arckifejezését, éreztem, hogy minden önzésem félretéve, a legnagyobb figyelemmel kell végig hallgatnom azt, amit velem közölni akar. Szemei, amelyek vacsora közben különös fényben égtek, most fátyolosak voltak. Viselkedése, amely a legnagyobb felfordulás és zavar közepette is nyugodt szokott lenni, most idegeskedő, kapkodó volt. Pedig mondhatom, Sinclairnek tudomásom szerint vasidegei voltak és hidegvérűsége csodálatos... Egy ízben például tanúja voltam egy vérfagyasztó jelenetnek: vágtató lovát közvetlenül a szakadék szélén fékezte meg. Hidegvérűségével nemcsak a saját életét mentette meg, hanem nyomában vágtató két barátját is úgyszólván a biztos halál torkából ragadta vissza. Más ember akkor föltétlenül elvesztette volna a fejét. Érthető lehet, ha elbámultam mostani leplezhetetlen izgatottsága felett.

- Walter - dadogta, amikor a szobába beléptünk, - borzalmas, váratlan, megdöbbentő dolog történt! Te azt hiszed megőrültem! Óh, bárcsak így lenne! De nem, ennél sokkalta rettenetesebb dolog történt! Töviről hegyire el fogok neked mindent mondani - pillanatig elhallgatott, homlokát simogatta, hogy gondolatait rendezze, - hogy azután magad ítélj a történtek felett. Magam már nem vagyok képes helyesen megítélni az eseményeket és a várható következményeket. Nem tudom, képes leszel-e te erre, ha majd hallod, hogy...

- Kérlek, ne hímezz-hámozz! Beszélj nyíltan! Miről van szó?

Sinclair furcsán aggodalmas pillantást vetett reám, olyan pillantást, amelynek értelmét felfoghattam, ha okát nem is sejtettem. Azután közelebb lépett hozzám s bár senki a világon nem hallhatta volna szavait, halkan, suttogó hangon kezdett beszélni:

- Elvesztettem egy kicsiny üvegcsét, melyben a világ legrettenetesebb mérge rejtőzött. A méreg és az üvegecske velencei ritkaság volt. Annyira ostoba voltam, hogy az üvegecskét kivettem abból a furcsa és csodálatosan finommívű szívalakú melltűből, amelybe azt készítője - valami régen elporladt velencei ötvösművész, belehelyezte, aki csudásan finom kézzel váltotta valóra a megrendelő kívánságát: egyetlen ékszerbe, a szerelmet jelképező szív mögé odarejtve a borzalmas méreghalált. A remek és ritka ékszert ostoba fejjel megmutattam a hölgyeknek, a borzalmas velencei méreggel együtt, amelynek egyetlen cseppje. sőt talán, szaga is a rettenetes és menthetetlen halált jelenti. S ez az ékszer a méreggel együtt eltűnt.

- Mindjárt megmondom, hogyan tehetjük hamarosan jóvá a dolgot - szakítottam félbe szavait szokott őszinteségemmel. - Hallgattasd el a zenét, hívjuk össze az egyik terembe az összes vendégeket és mondd el, hogy milyen rettenetes titkot rejt magában az eltűnt ékszer. Ha azután mégis történnek valami, ezért már nem te leszel felelős, hanem csak az, aki megfontolatlanul eltulajdonította a veszedelmes holmit.

Sinclair szemmel láthatólag igyekezett elkerülni pillantásomat.

- Lehetetlen! Ez az intézkedés csak rontana a helyzeten és semmivel sem csökkentené aggodalmaimat. Az, aki az üvegcsét elvette, ismeri annak titkát és az illető...

- Tehát tudod, hogy kinél van az ékszer? - szakítottam félbe újra növekvő érdeklődéssel barátom szavait. - Szavaidból következtetve, azt hittem, hogy...

- Nem - javította ki bizonytalan hangon Sinclair előbbi szavai értelmét, - nem tudom, hogy kinél van a méreg. Hogyha ezt tudnám, akkor most nem állanék itt veled szemben tanácskérőn. Azaz nem tudom bizonyosan, hogy kinél van. Csak annyit tudok...

Ekkor újra olyan éles pillantást vetett reám, mint már az előbb. Amikor észrevette, hogy bosszankodni kezdek, újra beszélni kezdett:

- Megérkezésemkor - mondotta, - egy egész láda ritkaságot hoztam magammal dús gyűjteményemből. Amikor a ládában Gilbertine számára alkalmas ajándék után kutattam, kezembe akadt az a kis melltű, amelyikről szó van. Az egész ékszer egyetlen darab ametisztből készült és egy parányi üvegecskét rejt magában. Az üvegecskében, - legalább is, amikor az ékszert vettem, így mondták nekem - régi, de veszedelmes méregnek egyetlen cseppje van. Nem is értem, hogyan csomagolhattam be ezt a darabot is a többi különféle ritkaság közé, amelyeket Gilbertinének szántam ajándékul. Tény az, hogy az ametisztszívecske is a ládába került. Tudtam, hogy ez a művészi és borzalmas ékszer érdekelni fogja a hölgyeket és ezért a melltűt bevittem a könyvtárszobába. A délután folyamán, egy szerencsétlen pillanatban hárman vagy négyen odajöttek megtekinteni a velencei ékszert. Ez akkortájban történt, amikor ti, többiek a billiárdszobában szórakoztatok. Így azután zavartalanul gyönyörködhettek a hölgyek a különös és valóban művészi régiségben.

A melltűt tenyerembe vettem. A csodásán tiszta és művésziesen csiszolt kő ibolyás fénye elragadtatta a hölgyeket. Egyikük hamarosan észrevette, hogy az átlátszó kő belsejében van valami és meg is kérdezte, mi az. A kérdés annyira magától értetődő volt, hogy eszembe se jutott a választ megtagadni. De azonkívül szeretek gyönyörködni a nők borzongásán, ha valami retteneteset, ijesztőt pillantanak meg. Így tehát el voltam készülve arra, hogy csodálkozó pillantások és az izgalomtól piruló arcocskák fogják megbámulni a különös ékszert. amikor a kérdésre olyanképpen válaszoltam, hogy megnyomtam azt a piciny rugócskát, amely az üvegecskét az ékszer belsejében tartotta. A nyomásra felpattant a rejtett kis fedél és egy piciny ametisztüvegecske bukkant elő, amely olyan parányi volt, hogy már a kis méret is általános elbámulásra tarthatott számot. - Amint látták - mondottam, - ez az ékszer tulajdonképpen tokja ennek az üvegecskének.

Az üvegecskét egyik kezemmel a lámpa irányába tartottam, úgyhogy láthatóvá vált a benne ide-odaguruló folyadékcseppecske.

- Méreg - mondottam, élesen hangsúlyozva a szót. - Ez az ékszer talán egy Borgia kebelén pompázott vagy talán egy velencei előkelő hölgy testén csillogott, mialatt legyezgette magát a bálteremben, ahol ott volt végzetes szerelmének vagy gyűlöletének tárgya is.

Eleinte szakszerű hangon beszéltem, de később azután már szórakozottan és egykedvűen. Amikor ugyanis kiejtettem azt a szót, hogy „méreg”, hátam mögött elfojtott kiáltás hangzott el. Ez a hang ugyan meglehetősen halk volt, úgyhogy valamely, az enyémnél rosszabb fülű ember talán meg sem hallotta volna, én azonban világosan hallottam a halk sikolyt. A sikoltó hang színezése volt az, ami megdöbbentett: csodálkozás, elfojtott szenvedély és valami megkönnyebbülésféle csengett ki belőle. Zavarodottan és rémülten néztem a tenyeremben csillogó holmit, amely elárulta nekem. De mit is árult el? Ezt előbb magammal szeretném tisztázni, azután tőled megkérdezni. Mert a mögöttem álló két hölgy...

- Kik voltak? - kérdeztem élesen, mert most már, nem is tudom miért, engem is hatalmába kerített ugyanaz az izgalom, amely úrrá lett Sinclair felett.

- Murray Gilbertine és Camerden Dorothea volt!

Sinclair menyasszonya és az a leány, akit én szerettem! Szerelmemről Sinclair is tudott, bár mindenki más előtt titkoltam szenvedélyemet.

Soha, egyikünk sem fogja elfelejteni azt a pillantást, amelyet egymással váltottunk.

- Írd le pontosan azt a felkiáltást - kértem Sinclairt.

- Ez szinte lehetetlen - felelte Sinclair, - legfeljebb csak arról számolhatok be, milyen hatással volt reám a különös sikoltás. Azt hiszem, hogy te is, akárcsak én, jó egynéhány kubai csetepatéban vettél részt. Emlékezel még arra, hogyan kiáltott fel egy-egy halálosan sebesült ember, amikor félnapos gyötrő és epesztő szomjazás után vízhez jutott? Ilyen volt az a hang, amely a mögöttem álló leányok egyikének torkából tört elő, amikor az ékszer borzalmas titkáról beszéltem. Nem tudom, megérted-e, fel tudod-e fogni ennek a tapasztalásomnak rettenetes és lesújtó voltát. Tudod, hogy kettőjük közül ki sikoltott? El tudod-e képzelni, hogy milyen bánat kínozhatja a látszólag boldog és elégedett leányok egyikének szívét, annyira, hogy önkéntelenül is boldog örömmel köszönti a halálos mérget? Nagy és fojtogató aggodalomtól mentesz meg, ha ezekre a kérdésekre válaszolsz nekem. Hogyha ez az önkéntelen kiáltás Gilbertinétől származott...

- Szóval te tényleg nem tudod biztosan, hogy a két leány közül melyik sikoltott? Semmiképpen sem tudod megállapítani, hogy az a különös kiáltás kitől származott? Gilbertinétől vagy... vagy…

- Istenemre mondom, nem tudom! Annyira megdöbbentem, annyira zavarba jöttem abban a pillanatban, amikor a különös hangot hallottam, hogy képtelen voltam azonnal megfordulni. Amikor azután végre sikerült erőt vennem magamon és hátra fordultam, két, őszinte vagy tettetett, boldogságtól csillogó szempárral találkozott tekintetem. Ha ezenkívül egyéb nem történt volna, magam is azt hinném, hogy érzékeim játszottak velem, vagy félreértés áldozata lettem, amikor olyan különös magyarázatát adtam a hallani vélt hangnak. Sajnos azonban, meggyőződhettem nemcsak arról, hogy a kiáltást tényleg hallottam, de arról is, hogy annak okát, sajnos, helyesen magyaráztam.

Amikor ugyanis alig félórával ezelőtt észrevettem, hogy a szívecske nincsen abban a fiókban, amelybe tettem, tudtam, hogy nem tévedtem a felkiáltás megmagyarázásakor, s hogy az valóban titkos örömet fejezett ki. Azt is tudtam, hogy a szívecskét az vette el helyéről, aki felsikoltott, amikor az ékszer titkát hallgatóim előtt feltártam. Ha tehát a mai éjszaka folyamán ebben a házban egy haláleset történne...

- Sinclair, te megőrültél! - szakítottam félbe izgatottan barátom kétségbeesett szavait. Nem tudtam egyebet mondani, annyira megdöbbentett az, amit barátom mondott: - Haláleset ebben a házban! Hiszen valamennyien olyan boldogok vagyunk! Jusson eszedbe, hogy menyasszonyod milyen örömmel tekint a holnapi nap elé! Emlékezz Dorothea nyílt és őszinte tekintetére, mosolyára, jókedvére! Mindenesetre túlzás az, amit te mondasz! Az ártatlan meglepetés kifejezését félreértetted éppen úgy, mint ahogyan félremagyarázod a női nem szinte beteges érdeklődését az ilyen romantikus holmik iránt. Hallgatóid valamelyike regényes és leányos kíváncsiságból magához vette azt a titokzatos és borzalmas velencei ékszert! Ennyi lehet szerintem az egész!

- Ezekkel a frázisokkal csak az időt fecséreljük! - felelte Sinclair megingathatatlan meggyőződéssel hangjában. - Minden perc, amelyet tétlen fecsegéssel töltünk, csak fokozza a veszedelmet.

- Tehát te azt hiszed...

- Semmit sem hiszek! Egyszerűen csak tudom, hogy a két leány közül az egyiknek halálos méreg van a kezében, amely egyetlen pillanat alatt végezhet vele, tudom, hogy ez a leány nem boldog és... és hogy amennyiben ma éjszaka történne valami, ez a mi bűnünk lesz, mert a veszedelmes helyzetről tudva sem intézkedtünk. Mint hogy pedig Gilbertine sohasem adott okot nekem arra, hogy akár érzelmeiben, akár a holnapi ünnepség feletti örömében kételkedjem, azt kell hinnem, hogy...

- Hogy Dorothea forog veszedelemben - fejeztem be barátom szomorú jóslását mosolyogva, de hangomnak sehogyan sem sikerült gunyoros élt és színt adnom.

Sinclair nem felelt, én pedig hiába igyekeztem kivonni magam az egyre növekvő félelem szorongó érzése alól. Bármilyen merész volt is Sinclair következtetése, a józan értelem azt súgta nekem, hogy föltevése alapos volt.

Dorothea jelleme sokban különbözött Murray Gilbertine egyéniségétől. Egyénisége nem egykönnyen nyilatkozott meg a fürkésző előtt. Bánata - mert bizonyára gyötörte valami bánat a lelkét - nem olyan természetű volt, hogy abba bárkit is beavatott volna. Az elmúlt napokban már-már azt képzeltem, hogy szomorúságát és zárkózottsága okát világosan értem. Azt hittem, hogy a csaknem szakadatlanul zsémbelődő nagynénivel szemben fennálló függő viszony készteti zárkózottságra ezt az érzékeny lelket. Most azonban, amikor behatóbban foglalkoztam Dorothea lelki életének rejtelmeivel, meg kellett változtatnom kissé talán önhitt ítéletemet, amely azt képzeltette velem, hogy bepillanthattam Dorothea egyéniségébe. Változékony, néha bizony szeszélyes hangulata talán egészen más körülményekre vezethető vissza és annak előidézésében talán több szerepe van makacs szerelmemnek, mint rokonsága viselkedésének? Igaz ugyan, hogy mostanában már nem fogadta olyan elutasítón figyelmességeimet, mint ismeretségünk kezdetén, sőt néha-néha - legalább is én azt képzeltem - őszinte szimpátia jeleit tapasztalhattam velem szemben tanúsított viselkedésében. Most már kevésbé mereven, szertartásosan fogadta közeledéseimet - és mégis lehet, hogy önhittségem téves föltevésekre ragadtatott. Mennyire boldoggá tett engem az a feltevés, hogy a délutáni reményt kellő, boldogságot ígérő kézszorítás vonzódásának jele volt! Az addig elszenvedett szorongó, bizonytalan érzés egyszerre elmúlt, de csak néhány órára, hogy most még kínosabb kétségnek adjon helyet.