Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

BEVEZETÉS

TÁRSADALMI SZERZŐDÉS

ELŐSZÓ

ELSŐ KÖNYV

MÁSODIK KÖNYV

HARMADiK KÖNYV

NEGYEDIK KÖNYV

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jean-Jacques Rousseau

TÁRSADALMI SZERZŐDÉS

fordította
Radványi Zsigmond

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-107-1 EPUB
ISBN 978-963-678-108-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Du contract social;
ou, Principes du droit politique

első kiadás: 1762
az elektronikus változat az 1947. évi,
második magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1762. évi első kiadás borítója
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

I.

Kazinczy Ferenc leveleiben és feljegyzéseiben több ízben örökíti meg Rousseau életrajzi adatait: „Jean Jacques Rousseau, született Genévben 1712. - Pápistává lett 1726 táján. Ismét Kálvinista 1753. - meghalt Ermenonville 2. d. Jul. 1778.” A szürke évszámok mögött egy páratlanul érdekes, izgalmas és szerencsétlen élet rejlik.

Mint egy genfi órásmester fia született 1712-ben. Apja nem tanította másra, mint írásra és olvasásra, de ő neveli rá a könyvek szeretetére is: a komoly férfi és a serdülő gyermek éjszakákon keresztül bújják együtt a naptárakat, regényeket, történelmi és más tudományos munkákat. Korán elkerült hazulról, gonosz mesterek és durva inastársak között szenvedett és nyomorgott, különféle mesterségeket tanult, becsavarogta fél Európát és szinte a csodával határos, hogy nem züllött el teljesen. Falusi írnok, majd nevelő volt, közben zenével foglalkozott s a következő években, mint zenetanár kereste kenyerét, komponált és zenei cikkeket írt a nagy francia enciklopédiába. Első sikereit is mint zeneszerző aratta. A „Falusi jós” című operettje évtizedekig maradt a színházak kedvelt műsordarabja. És ha mint színműíró nem is talált tetszésre, operáját, amelyet Rameau egyik művének felhasználásával Voltaire szövegére alkotott, külön előadáson mutatták be Versailles-ban az udvarnak. A nagysikerű bemutató után a király évjáradékot kívánt adni a fiatal művésznek, ám Rousseau el sem ment a kitűzött kihallgatásra. Független akart maradni és évekig csak abból a szerény jövedelemből élt, amit kottamásolással szerzett magának. Hivatalokat ajánlottak fel neki, olyanokat is, amelyek bőséges jövedelmük mellett alig jelentettek valami elfoglaltságot. Rousseau megmaradt a kottamásolásnál. Bízott a tehetségében és önérzetességét később sem törte meg semmi.

Véletlenül került szeme elé a dijoni akadémia pályatétele „Javított-e vagy rontott az erkölcsökön a tudomány és művészet fejlődése?” Mint egy megszállott merült el a neki teljesen új munkában és amikor díjnyertes műve nyomtatásban megjelent, egy csapással Franciaország legismertebb és legünnepeltebb írója. Most újból mindent megkaphatna, ami az életet kellemessé teszi, de Rousseau nem akar mást, mint függetlenséget és sok igaz barátot. Gondolkodásában független is maradt, de életre szóló, őszinte barátot nem talált. Csak egyetlen ember tartott ki hűségesen mellette: élettársa, Therese Levasseur, akit egyszerű sorból emelt maga mellé és megtanított írni-olvasni. A tanulatlan, önfeláldozásig hűséges nő jobban értette és jobban megértette Rousseau különcségeit és hibáit, jobban becsülte tehetségét és munkáját, mint kora valamennyi filozófusa.

Pedig Rousseau az élet nagy kérdéseivel foglalkozott és műveinek élő hatását még ma is érezzük.

II.

Első önálló műve, mint már említettük, a dijoni akadémia által díjazott tanulmánya, 1750-ben jelent meg. Az ellentétes közfelfogással szemben volt bátorsága kimondani, hogy minden eddig ismert kultúra és tudomány csak az erkölcsök romlását, nyomort és szerencsétlenséget hozott magával. Az ember természettől jó, csak a hiúság és a vagyonelosztás módja teremtették meg az egyenlőtlenséget és ezzel együtt a bűnt. Az érzelmek őszintesége helyébe az önzés lépett, a testvéri egyetértést a nyomasztó szolgaság váltotta fel. Csak akkor lehetne ismét boldog az emberiség, ha visszatérne a természethez, az ártatlansághoz, az egyszerűséghez.

Legjelentősebb műveit ötvenes éveiben alkotta és két év alatt három olyan könyve jelent meg, amelyek nemcsak Európa legismertebb szellemi nagyságává emelték, hanem a kultúra történetében eddig példátlan hatást is értek el: korukon túl még a következő száz év gondolkodását, sőt társadalmi életét is mélyrehatóan befolyásolták.

A megjelenés sorrendjében az „Új Héloise” az első. Egy Saint-Preux nevű fiatalemberről szól a regény, aki kék ifjú leányt tanít: d’Etange Júliát és ennek unokanővérét. Beleszeret Júliába, egymáséi lesznek, de polgári származása miatt nem adják hozzá feleségül, sőt a szigorú apa, arra kényszeríti Júliát, hogy egyik bajtársának, aki egykor életét mentette meg, nyújtsa a kezét. Saint-Preux világgá megy, majd évek múlva találkozik Júlia férjével, aki meghívja házába. A régi szenvedély fellángol, de Júliában győz az anyai érzés és a nagy szerelem regénye befejezést nyer.

Nem az egyszerű cselekmény, hanem az azon végigömlő szenvedélyesség ragadta magával a minden rendű olvasóközönséget. Az érzésektől túlfűtött szerelem nyelvét szólaltatta meg Rousseau, megmutatta az érzelmek felszabadulását, a fellángoló szenvedély túláradását, a minden társadalmi gáton győzedelmeskedő természet erejét „Az érzelmek jogát és gyönyörét hirdette az Új Héloise, a természetbe való menekülőét a romlott ész kultúrájával szeriben.” állapítja meg Babits Mihály „Az európai irodalom történeté”-ben.

A regény nemcsak hódolókat és rajongókat szerzett Rousseau-nak, hanem első ízben ellenségeket is. Ekkor gyülekeznek már vele szemben azok, akik később üldözik, hajszolják, rágalmazzák. Mert regénye amellett, hogy az emberi személyiség felszabadítását hirdeti, - bölcseleti, vallási, társadalmi eszméivel rohamot indít a korhadó társadalmi berendezkedések ellen. A korlátlan királyi hatalom védelmezői, megriasztva Rousseau szenvedélyes szabadságvágyától, az erkölcsök romlását féltő konzervatív körök, az akadémikusok, mivel az érzelem elsőbbsége az ész előjogait veszélyeztette, valamennyien szövetkeztek a divatos és elismert írókkal, akik joggal idegenkedtek minden új gondolattól és kifejezési formától.

A következő művének ugyan nem volt ilyen külső sikere, de hatása sokkal mélyebb és maradandóbb, mint a regényé. „Émile”-ben elsőnek mondja ki az újkori nevelés nagy elvét: a gyermek nem a felnőtt kicsinyített mása, hanem önálló lény, akinek joga van arra, hogy egyéniségét figyelembe vegyék és hogy élvezze azt a boldogságot, amelyet elérni képes. Rousseau követelte elsőnek, hogy az új iskola kézügyességi munkákat is tanítson és tervszerűen önállóságra nevelje a gyermeket.

Nevelési elveinek nagy részét még ma sem valósították meg. Rousseau is tudhatta, hogy az új és szabad ember, akinek műveit szentelte, nem léphet elénk egy pusztulásra ítélt társadalomban. Erre a tudatosságra mutat legalább is az az anekdota, amely szerint egy rajongó apa bejelenti Rousseau-nak, hogy fiát az „Émile” szerint akarja nevelni. „Ez nagy baj lesz”, felelte Rousseau, „önnek is, fiának is”.

A megjelenés sorrendjében harmadik műve a „Társadalmi szerződés”. A könyv gondolatmenete olyan logikusan épül fel, stílusa olyan nyugodt és világos, kifejezésmódja általában olyan egyszerű és közvetlen, hogy magyarázatra aligha szorul. És ha társadalombírálatának gyümölcseként a római ős görög város-köztársaságokat állítja példakép elénk, ez nem ok arra, hogy szűklátókörűnek, gyávának, vagy rossz értelemben vett kispolgárnak tekintsük. Társadalmi vonatkozásban senki sem láthat messzebb, mint amennyire a meglevő társadalmi és gazdasági erők mutatnak. De azzal, hogy a nép politikai jogait a társadalmi lét szükségességéből vezette le, azzal, hogy a nép szuverenitását, a nép „főhatalmát”, az állami élet alapjának látta, azzal, hogy a polgári jogegyenlőségre építette fel ideális társadalmát, - nemcsak a francia történelem további fejlődésének ajándékozott politikai jelszavakat, hanem olyan megismerésekhez juttatta az emberiséget, amelyek még ma is megvalósulásukra várnak.

Hogy ennyi új eszmének súlyos ellenhatást kellett kiváltania, az nyilvánvaló. Aki azonban Rousseau műveit és élettörténetét nem ismeri, azt hihetné, hogy a támadások középpontjába a „Társadalmi szerződés” kerülhetett. A tisztán elméleti művet azonban sem a hatóságok, sem komoly bírálói nem találták aggályosnak - ellenségei céltáblája az Émile lett. Ezzel kezdődött az a „nagy összeesküvés”, amely később Rousseau rögeszméjévé vált és csak abban különbözött az őrültek rögeszméjétől, hogy kézzel fogható, bizonyítható valóság volt.

Rousseau páratlan népszerűsége és az a tény, hogy a legmagasabb körökben is rendkívül sok őszinte híve és pártfogója akadt, lehetetlenné tették a közvetlen, nyílt támadást. Rousseau később a Beszélgetésekében felveti a kérdést, hogyan sikerült személyes ellenségednek még az érdektelen tömeget is feluszítani ellene? Azzal kezdték, hogy elferdítették az alapelveket, amelyeket Rousseau írásaiban képviselt: a római köztársaság hívét nyugtalan lázítónak, a szabályozott szabadság szeretetét korlátlan anarchia kívánságának, törvénytiszteletét a hatalom birtokosai elleni ellenszenvnek tüntették fel és megvádolták azzal, hogy a társadalmi rendet felakarja forgatni; Súlyosabbak és ártalmasabbak voltak a személyére vonatkozó vádak: méregkeverés, erőszakos nemi közösülés, durvaság, mértéktelen dorbézolás, cinikus szemtelenség, hitvány csirkefogóságok. Tartózkodóbb ellenfelei csak azt vetették a szemére, hogy hálátlan, fennhéjázó, durva, kíméletlen, zárkózott. Mondanunk sem kell, hogy a vádak legnagyobb része minden alapot nélkülöz és ami nem egyszerű kitalálás, az a tények rosszakaratú elferdítése.

A vádak egy részét névtelen röplapok, a súlyosabbakat a szalonok suttogói terjesztették. Rousseau kétségbeesett erővel, vad tűzzel védekezett, ám ez a rágalmak ellen semmit sem használt. Pártfogói visszahúzódtak tőle, hívei közül egyre kevesebben mertek kiállni mellette. Ekkor következett el a nyílt támadás ideje: utcai tüntetések Rousseau ellen, az „Émile”-t nyilvánosan elégetik és egy parlamenti tanácsos büntető indítványt nyújt be a parlamenti bíróságánál. Álmából riasztották fel Rousseau-t, őszinte híve Conti herceg levelével: „Az izgalom határtalan, a megtorlást nem lehet kivédeni. Az udvar követeli, a parlament akarja. Holnap reggel hét órakor írják alá az ön elleni elfogatási parancsot és azonnal le is tartóztatják.”

Rousseau menekül és tizenöt év keserves bolyongásával és bujdosásával fizeti meg, hogy az új emberről, egy jobb társadalomról merészelt álmodozni.

III.

Az évtizedes bujdosás nemcsak menekülés volt, hanem keresés is: vissza akart térni a csendhez, a szelíd természethez, a békéhez, a munkához, önmagához. Vágyaitól egyre messzebb került, hiába volt minden.

Előbb a francia vidéken tartózkodott, majd rövid svájci közjáték után, miközben Genf is máglyára vetette az „Émile”-t. Bern pedig kiutasította a „genfi polgárt", a neuchateli grófságban, II. Frigyes oltalma alatt talált ideiglenes menedéket. A helytartó utasítására tartózkodási engedélyt kért II. Frigyes porosz királytól. Kérvénye így kezdődött: „Síre! Sok rosszat mondtam önről és valószínűleg a jövőben sem mondok jót... Síre, én nem érdemiek kegyelmet öntől, de nem is kérek, azonban szükségesnek tartom Fenségeddel közölni, hogy hatalmában vagyok és ott is szándékozom maradni: rendelkezzék velem tetszése szerint.” Amikor pedig II. Frigyes, nem sokkal később évdíjat ajánl fel neki, Rousseau így ír a királynak: „Ön kenyeret akar adni nekem... nem hiányzik a kenyér egyetlen alattvalójának sem?” Midőn azonban az itt is ellene uszított lakosság ostrom alá fogta Rousseau lakóházát, Angliába menekült, ahol David Hume látja vendégül. Hume kétszínű magatartása váltotta ki belőle az üldözési téboly kétségtelen jeleit: céltalanul rejtőzve bolyongott Angliában, mert azt hitte, hogy életére törnek, majd testileg is megtörve tért vissza Franciaországba, ahol Centi herceg egyik vidéki birtokán élt álnéven, míg egy újabb idegroham onnan is el nem kergette. Gyakran változtatta lakhelyét, végre vakmerő elhatározással visszatért élete legboldogabb korszakának színhelyére: Párizsba. Bár itt már ismét saját neve alatt élt, a hatóságok nem vették tudomásul, hogy a mai Rue de Rousseau egyik kis padlásszobájában rejtőzik valaki, aki ellen a parlament egykor elfogatóparancsot adott ki. Nyolc évig élt itt, ismét kottamásolással keresve kenyerét, egyetlen szenvedélye a növénygyűjtés, egyetlen szórakozása a délutánonkénti néhány sakk-játszma a Café de la Régence-ben. A nyilvánosság elé csak zenei cikkekkel áll: a külföldi zene elől elzárkózó párizsi Nagyoperát akarja rábírni, hogy bemutassa a német Ginek operáit, - amit el is ér. De a száz dal, ária és kettős, amit ebben az időben maga szerez, már csak halála után lát napvilágot.

Irodalmi tevekénysége soha egy napra sem szünetelt. Menekülésének éveiben nem jelentek meg nagyobb művei, kivéve egy nagysikerű zenei lexikont, csak kisebb értekezéseket és vitairatokat adott ki, nem beszélve kötetekre menő levelezéséről, s §z a szép és nemes gondolatok igazi tárháza. Azonban az egész idő alatt lankadatlanul dolgozik egyik főművén, a „Vallomások”-on, amit Párizsban fejez be, de csak halála után enged megjelenni. Nincs a világirodalomban még egy mű, amelyik ilyen őszinteséggel, ennyire minden hiúság nélkül mondaná el írójának legrejtettebb érzéseit, gondolatait, tévedéseit és bűneit. Még sincs benne érzéki önmutogatás, nincs meg az önvád pátosza, egyszerűségében megrázó dokumentum, amely írójának minden emberi hibáját érthetővé, sőt rokonszenvessé teszi. „Minden látszólagos szégyellni való, ami bennük van, a társadalomra és a civilizációra esik vissza, a civilizációt szégyeníti meg, az erkölcsrontó civilizáció elleni harc eszköze lesz.” Az őszinteség könyve! - kiált fel Babits Mihály.

IV.

Ha csak arra akarnánk rávilágítani, hogy milyen befolyása volt Rousseau-nak a francia közéletre, már az egyedül is terjedelmes tanulmányt igényelne. Nem tehetünk mást: szürkén és szárazon sorolunk fel néhány ki-kiragadott adatot a sok közül, talán elegendőt ahhoz, hogy Rousseau rendkívüli jelentőségét némiképp érzékeltessük.

Az „Új Héliose” az érzelmes., szenvedélyes regények hosszú sorát vonta maga után. Még a mi ifjúkorunk olvasmánya között is az első helyet foglalta el Bernandin de Saint Pierre ,,Pál és Virginiá”-ja, Oliver Goldsmith „Wakefieldi lelkész”-e. Rousseau hatása alatt áll Goethe is. „Az ifjú Werther keservei" költője. Fichte nemzeti nevelési elvei az ,.Emile”-re, jogbölcseleti tanai pedig a „Társadalmi szerződés”-re támaszkodnak. A természetes életet élő ember boldogságát példázza Robinson. A „Vallomások” hatását nyíltan beismeri a „Vallomásaim" szerzője, Tolsztoj Leó.

A magyar irodalom történetéből ismeretes, hogy Kazinczy és Kölcsey tanítómesterüket látták benne. Bessenyey György is Rousseau hatása alatt írja bölcselkedő műveit és követi abban is, hogy hasonló érzelmekkel eltelve vonul vissza vidéki magányába, mint nagy példaképe.

A magyar felvilágosodás el sem képzelhető Rousseau nélkül. A magyar felvilágosodás politikai és társadalmi programját ócsai Balogh Péter szeptemvir állítja össze és ezek a követelések képezik utóbb az 1790 – 91. országgyűlési tárgyalások igazi gerincét, „Pest vármegye egyenesen a legszentebb Felséget’ oktatja ki arról, hogy a közjog, az emberi jogok és ama Társadalmi Szerződés értelmében, melynek alapján a birodalmak összeállottak, a fenség eredetileg a néphez tartozik, s ez a szuverenitás ,a törvényekkel mérsékelt uralkodásban a fejedelemmel és néppel közös törvényhozó hatalom által gyakoroltatik. A természetjog és Rousseau szerződéselmélete ilyenképp benyomul a rendi közjogba, annál könnyebben, mert közvéleménnyé kezd válni, hogy Verbőczi is ily értelemben tulajdonította a főhatalmat a népnek, a királyi hatalom tehát az egész magyar múltban csak átruházott volt." (Szekfű Gyula: A tizennyolcadik század története.)

Proudhon utópiája szerződéses alapon épül fel. Owen és Fourier nevelési elveiket az „Émile"-ből merítik.

H. G. Wells írja Napóleonról: „Korán került Rousseau műveinek befolyása alá és erős gyökeret vert lelkében a civilizáció megrontó hatásának a gyűlölete. 1786-ban egy röpiratot adott ki egy svájci pap ellen, aki megtámadta Rousseau-t.”

Oldalakon át folytathatnánk ezt a felsorolást. Rousseau sokat adott az emberiségnek. Kora feltörekvő polgársága tőle veszi azt a szenvedélyesen elutasító magatartást, amelyet a mesterkélt, gyökeréig romlott ős pusztulásra ítélt ancien régimmel szemben tanúsít. Rousseau állította fel a harmadik rend érdekeinek megfelelő társadalmi eszményképet és előadásának heve lelkesedéssel töltötte el azokat, akik e nagy célokért küzdeni akartak. Erkölcsi lelkesültségével példát mutatott minden kor íróinak, tőle tanulhatták meg, hogy tömegideálokért lelkesedni-csak az tud, akit magával ragadnak a kor nagy eszméi és átérzi egy feltörekvő osztály vágyait és szükségleteit. Az első volt, aki a természetet lelkes szeretetével közelebb hozta érzéseinkhez. Új utakat mutatott a nevelésben, a regényírásban, az önéletrajzban.

V.

Életének utolsó napjait Ermenonville-ben, egy hatalmas birtok gazdatiszti házában tölti. Bár minden látogatót elutasít és alig beszél a háziakon és a falu parasztjain kívül valakivel, egy szegényesen öltözött fiatalembernek mégis sikerül beszöknie a kastély parkjába, ahol a bokrok közé rejtőzve, néhány órai várakozás után, találkozik is Rousseau-val. Rousseau utolsó beszélgetését, három nappal halála előtt, ennek a fiatalembernek a naplója őrizte meg az utókor számára.

„Egy kődarabon ülök és türelmetlenül várakozom. Végül a domb alján észreveszek egy embert, amint lassan közeledik, kezében görcsös bot, hóna alatt mappa. Csak ő lehet az! Szívdobogás lep meg, amint egyre közeledik és én elrejtőzve figyelem. Tartása hajlott és vonásain a szomorúság és elmélyedés különös keveréke látható. Amikor, nem sejtve a titkos megfigyelőt, egész a közelembe ért és épp lehajolt egy kankalin után, minden félelmet elfeledve előugrottam, leszakítottam a virágot és átnyújtottam neki. Zavartan nézett rám: „Szaniszló?”

Nem uram - dadogtam, - egy fiatalember áll Ön előtt, akinek a mai napon, már semmi kívánsága nincs, mivel oly szerencsés volt és láthatta Önt!”

Komolyan nézett rám és mintha villám lobbant volna fel szemében, amikor válaszolt: „Jól ért már a hízelgéshez, fiatalember. Ez elég baj önnek!”

Zavaromat leküzdve feleltem: „Az én koromban nem szokás hízelegni A lelkesedés lángoló tüzét érezzük még és szívesen gyalogolunk akár tíz órát is, hogy…

„Valóban? Tíz órát gyalogolt? Jó lábai lehetnek, kedves kölyköm... Tehát látni akart engem. Persze, hisz én vagyok egész Párizs csodaállatja. Mindenütt kérdik: látta már a bolond Jean Jacques-ot? Volt már Ermenonville-ben?...”

A napló közli, hogyan sikerült végre is legyőzni Rousseau bizalmatlanságát és komoly társalgásra bírni. Rousseau közeli haláláról beszél, a fiatalember tiltakozik az ilyen gondolatok ellen, hiszen Franciaországnak nagyobb szüksége van Rousseau-ra, mint valaha. Rousseau elgondolkozva válaszol

„Igen, Franciaország láthatárán felhők gyülekeznek. Remélem azonban, - mert ezt az országot úgy szeretem, mint a hazámat, - hogy a közeledő vihar nem tart soká és csakhamar ismét napfény árasztja el a francia földet. De ez már nem az én dolgom. Majd jönnek mások, hogy befejezzék a nagy művet, amelyért egész életemen át küzdöttem és szenvedtem. Szép munka vár ezekre... Az enyém befejeződött. Megdolgoztam a földet, elvetettem a magvakat, most már nőnek és fejlődnek - nélkülem.”

Két óra hosszat beszélgetnek még és a fiatalember engedélyt kér végül, hogy gyakrabban meglátogathassa.

„Heves könyörgésemre, - folytatja a napló, - hogy legalább a jövő hónapban láthassam, szomorúan mosolyogva bólogatott: „A jövő hónapban... a jövő hónapban...” Szeme a jegenyéken nyugodott, amelyek a kis sziget partját állták körül. Még egyszer felém bólintott és én elfordultam, hogy ne lássa szememben a könnyeket.”

A kopott ruhás fiatalember, aki ezt az utolsó találkozást, naplójában meg örökítette, a párizsi egyetem joghallgatója volt. Neve: Maximillian Robespierre.

Rousseau 1778. július 2-án halt meg. Az ermenonvillei park tavának kis szigetén temették el. Holtteste ma a Pantheonban nyugszik.

TÁRSADALMI SZERZŐDÉS

ELŐSZÓ

Ez az értekezés része egy nagyobb munkának; egykor megkezdettem, nem törődve azzal, hogy lesz-e elegendő erőm hozzá és régen abbahagytam. A már feldolgozott részekből készült kivonatok közül ez a legfontosabb s úgy hiszem, leginkább érdemli meg, hogy nyilvánosságra kerüljön. Minden más részletet megsemmisítettem.

ELSŐ KÖNYV

Azt szándékozom megvizsgálni, hogy szilárd és biztos alapokon nyugszik-e a kormányzat a társadalmak szervezetében, ha olyanoknak vesszük az embereket, amilyenek, viszont a törvényeket olyanoknak, aminők lehetnének. Igyekezni fogok, hogy ennél a vizsgálatnál állandóan egyesítsem azt, amit a jog megenged, azzal, amit a közérdek követel s így az igazság és a hasznosság ne kerüljön ellentétbe egymással.

Megkezdem a munkát anélkül, hogy a tárgy fontosságát bebizonyítanám. Megkérdezik majd tőlem, vajon uralkodó vagy törvényhozó vagyok-e, hogy politikai kérdésekről merészelek írni? A válaszom: nem, sőt éppen ez jogosít fel, hogy erről a kérdésről írjak. Ha uralkodó vagy törvényhozó volnék, úgy nem pazarolnám időmet annak bizonyítására, hogy mit kell tenni: cselekednék, vagy hallgatnék.

Bármily csekély befolyással bírjon is a közügyekre egy szabad államban született egyszerű polgár, aminő én vagyok, bár az általános szavazati jog révén részes az államhatalomban, - a szavazati jog egymagában is kötelez reá, hogy a közügyek iránt érdeklődjek. Ahányszor a kormányzatról gondolkodom, boldog vagyok, mert kutatásaim során egyre újabb okokat találok, miért kell hazám kormányzatát szeretnem.

1. AZ ELSŐ KÖNYV TARTALMA

Az ember szabadnak születik és mégis mindenütt bilincsekben él. Sokan embertársaik urának hiszik magukat, bár még inkább szolgák, mint a többiek. Hogy ment végbe ez a változás? Erre a kérdésre, úgy hiszem, felelni tudok.

Ha csak az erőszakot és annak hatását venném figyelembe, úgy azt mondanám: amíg túlnyomó hatalom kényszerít engedelmességre egy népet, jól teszi, ha engedelmeskedik, amint azonban le bírja rázni a rabigát, úgy még jobban teszi, ha lerázza. Mert, ha a szabadságát ugyanazon jogcímen szerzi vissza, amelyen tőle elrabolták, úgy vagy jogosan szerezte vissza, vagy jogtalanság volt a szabadság elvonása. Csak a társadalmi rend szent joga lehet minden más jog alapja. Ez a jog egyáltalában nem a természetből fakad; így tehát szerződéseken nyugszik. Ezért kell megismernünk ezeknek a szerződéseknek a természetét. De első kötelességem a fenti állítások bebizonyítása.

2. AZ ELSŐ KÖZÜLETEK

A társadalmi közületek közül a legrégibb és egyedül természetes a család; ennek ellenére is a gyermekek csak addig maradnak az apával szoros kapcsolatban, amíg létfenntartásukhoz szükséges. Mihelyst megszűnik ez a szükséglet, felbomlik a természeti kötelék. A gyermekeknél megszűnik az apa iránti köteles engedelmesség, az apa nem tartozik többé a gyermekek eltartásáról gondoskodni, - valamennyien egyformán visszanyerik függetlenségüket. Ha eddigi viszonyukat mégis fenntartják, úgy ez nem egy természeti állapot, hanem önkéntes megegyezés, a család további együttléte egyezményen alapul.

Ez az általános szabadság az ember természetéből következik. Ennek első törvénye megköveteli, hogy az önfenntartásról gondoskodjék; főgondja az, amivel önmagának tartozik, s mihelyst eléri a szellemi érettséget, kizárólag ő maga dönt afölött, hogy fennmaradásának melyek a legbiztosabb eszközei s így saját ura lesz.

Ezért tekinthetjük tehát a családot a politikai társadalmak első mintaképének. Az uralkodó az atya képmása, a nép a gyermekeké, mivel pedig mindannyian szabadnak és egyenlőnek születtek, szabadságukról csak saját előnyeik kedvéért mondanak le. Az egyetlen különbség az, hogy a családban az apát a gyermekek iránti, szeretet kárpótolja az elszenvedett fáradozásokért, míg az államban a hatalom élvezete pótolja a szeretetei, amely az uralkodóból a nép irányában hiányzik.

Grotius[1] tagadja, hogy minden emberi kormányzat a kormányzottak érdekében létesült volna; példakép a rabszolgaságra hivatkozik. Ismert módszerével a jogot a jog gyakorlásából származtatja. Elképzelhető egy ennél következetesebb elmélet is, de nem olyan, amely a zsarnoknak kedvezőbb lenne.

Grotius szerint tehát kétséges, hogy az egész emberi nem vajon nem száz embernek a tulajdona-e, vagy ez a száz ember is az emberiség egy része, bár művében inkább az első nézethez hajlik; Hobbesnak is ez a véleménye. Így tehát az emberiség hordákra oszlik s azok vezetői csak azért védelmezik saját hordájukat, hogy uralkodó hassanak felettük.

Amint a pásztor a nyájjal szemben felsőbbrendű lény, úgy emelkednek ki a népből az emberek pásztorai, az uralkodók. Ez volt Philo szerint Caligula véleménye és ebből a hasonlatból helyesen következtette, hogy vagy az uralkodó isten, vagy a nép barom.

Caligula végkövetkeztetése teljesen azonos Hobbes és Grotius elméletével. Előttük már Arisztotelész is állította, hogy az emberek a természettől egyáltalában nem egyenlők, hanem egyrészük rabszolgaságra, másrészük uralkodásra születik.

Arisztotelész azonban összetévesztette az okot az okozattal. Mindenki, aki rabszolgaságban születik, rabszolga lesz; ez feltétlenül igaz. A rabszolga bilincsei által mindent elveszt, még a szabadulás vágyát is, szereti a szolgaságot, miként Odüsszeusz kísérői is jól érezték magukat elváltozott és állati alakjukban. Ha vannak is tehát olyanok, akik természettől rabszolgák, ez csak azért lehetséges, mert előzőleg már a természet ellenére rabszolgák lettek. Erőszak- teremtette meg az első rabszolgát; aljasság és gyávaság biztosította a rabszolgaság fennmaradását.

Nem beszéltem még Ádám királyról, sem Noé császárról, annak a három hatalmas uralkodónak az atyjáról, akik felosztották maguk között a világot, - miként ezt a velük azonosnak tartott Saturnus fiai is tették. Remélem, hogy ezért a mértéktartásomért hálásak lesznek; minthogy e fejedelmek egyikétől, sőt talán annak legidősebb ágából származom, nem lehessen tudni, hogy jogcímem komolyságának bebizonyításával nem mutathatnék-e magamra, mint az emberiség törvényes királyára? De bármint is legyen, nem lehet tagadni, hogy Ádám a világ ura volt amint Robinson is az volt a saját szigetén, amíg egyedül élt ott és az ilyen uralomban az a legkellemesebb, hogy az uralkodó biztosan ül a trónján és nem kell sem forradalomtól, sem háborútól, sem összeesküvéstől félnie.