Borítószöveg

„Feledhetetlen könyv a kamaszkorról, a dühről, az álmok kergetéséről.” – Marie Claire

A harcias és őszinte Antonia arra tanítja a lányát, hogy ne várjon semmi jót az emberektől. Gaia pedig megtanulja: nem panaszkodni, inkább elmerülni a közeli Braccianói-tóban, olvasni, tanulni, mobiltelefont cipősdobozba rejteni, a boldogtalanságot pedig oda, ahol senki sem látja.

De aztán amikor először találja magát szemben a hétköznapi alattomossággal, a kislány kiszámíthatatlan, pusztító erőt fedez fel magában.

A narrátor áradó kamaszhangon mesél erről a drámai, mégis álomszerű ifjúkorról. Barátai, szerelmei, dacos tekintete úgy őrződnek meg szívünkben, mint a tó fenekén a titokzatos betlehem.

Éveken át falaztam, miközben nyáron egy bárban valaki kilopta a játékautomatából a pénzt, húztam meg kulccsal valamelyik kocsi oldalát, írtam fel festékszóróval valamelyik tanár nevét, és mellé, hogy HÓHÉR, csak azért, mert nem adott ötöst a fizikadolgozatomra, hanem csak hármast, rohantam neki a fejemen motorossisakkal valamelyik kreténnek, aki azt akarta, hogy sört igyak vele, vertem be az orrát, hogy folyt belőle a vér.

Éveken át öltöztem, vetkőztem, undorodtam a saját bőrömtől, gondoztam odaadóan a hajamat, vigyáztam a csípőcsontomra, tettem gúny tárgyává a fülemet, a túl hosszú lábamat, húzgáltam a mellbimbómat, hátha akkor kinő a mellem, büntettem magam, ha túl sokat ettem, szégyelltem, ha semmit sem ettem, hagytam ki a reggelit, mostam ki meleg zuhannyal alaposan a fülemet, lakkoztam a körmöm, használtam el a szempillafestéket, ejtettem bele az alapozót a mosdókagylóba, pucoltam le az egészet vécépapírral, ellenőrizgettem, hogy egyetlen szeplőm se látszódjon, égettem le magam az első napsütésben.

„Ez a páratlanul elegáns és érett próza pillanatok alatt beszippant, magával sodor, és töprengésre késztet a komplexitásával, amely az emberi élet komplexitásához fogható.” – La Stampa, Nadia Terranova

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Giulia Caminito: L’acqua del lago non è mai dolce

Giunti Editore S.p.A/Bompiani, Firenze/Milano, 2021

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla
traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri
e della Cooperazione Internazionale.

Copyright © 2021 Giunti Editore S.p.A./Bompiani

This edition published in agreement with the Proprietor through
MalaTesta Literary Agency, Milan

Hungarian translation © Lukácsi Margit, 2023

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítófotó © Tania Brassesco & Lazlo Passi Norberto,
Under the Surface

ISBN 978-963-355-838-6

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Péntek Orsolya

A szöveget gondozta Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi
Együttműködési Minisztérium támogatta.

Előszó

Minden élet egy nővel kezdődik, így az enyém is, mégpedig egy vörös hajú nővel, aki belép egy hivatali helyiségbe, lenkosztüm van rajta, a szekrényből vette elő erre az alkalomra, a Porta Portese piacon vásárolta, a leértékelt márkás ruhák standján, nem ott, ahol filléres darabokat árulnak, hanem a másikon, ahol ki van téve a felirat: ÁRAK AZ EGYES DARABOKON.

Ez a nő az anyám, fekete bőr aktatáskát szorít a bal kezében, saját maga készítette el a frizuráját, hajcsavarókat és lakkot is használt, hajkefével tupírozta fel a frufruját, szeme zöldessárga, lábán kényelmetlen, fehér cipő, mint a bérmálkozókén, belép, és a helyiség összezsugorodik.

Az íróasztaloknál hivatali alkalmazottak ülnek, anyám három órát várt az épület sarkánál, az aktatáskát magához szorítva, és amikor utóbb elmeséli, azt mondja, a térde remegett, a szája kiszáradt.

Ringó léptekkel halad előre, megelőzi a parfümillat, amellyel igyekezett elfedni az ebédre főzött lencse szagát, és megszólal: Ragni asszonyhoz jöttem, meg van beszélve.

Elpróbálta ezt a mondatot a tükör előtt, a villamoson, a liftben és a sarkon: Meg van beszélve.

Kedvesen, vidáman, határozottan, suttogva, mintha magától értetődő volna, és most kimondja egy bizalmatlan titkárnő előtt, haja tarkóján összekötve, végigméri anyámat, és észleli, hogy a lenkosztüm kissé gyűrött, a bőrnek látszó aktatáska füle kopott.

A titkárnő belenéz az előtte heverő határidőnaplóba: Hogy hívják?

Antonia Colombo, feleli anyám.

A titkárnő alaposan végignézi a Ragni asszonynál előjegyzett időpontokat, mutatóujjával sebesen siklik a rubrikákon, keresi ezt a Colombót, de nem talál ilyen nevet.

Itt nem szerepel a neve, asszonyom.

Anyám elfintorodik, alaposan kidolgozta magában ezt a fintort, eltöprengett rajta, hogy milyen arcot vágjon pontosan ebben a pillanatban, minden részletet fel kellett építenie magában, így hát a fintor jól sikerül, pont olyan, mint egy elfoglalt nőé, akit bosszant a késés és az inkompetencia.

Anyám megszólal: Nézze, már egy hete megbeszéltem ezt az időpontot, ügyvéd vagyok, és Ragni asszony biztosított afelől, hogy ma fogad, nagyon nagy késésben vagyunk, be kell adnunk a dokumentációt.

Anyám fintora simlis, a türelmetlensége valós, miképpen valós a lábát szorító cipő és a sok nagydarab, izzadságszagú férfi a villamoson.

További szóváltás következik, Antonia Colombo nem hagyja magát, biztos benne, hogy amit tesz, helyesen teszi, ki kell tartania, nem szabad meghátrálnia.

A titkárnő hisz neki, a vörös hajú nő magabiztosan beszél, a hivatali helyiségben még csak fel sem emelte a tekintetét senki az aktákból, hiszen még nem tört ki vita.

Így aztán a titkárnő kinyitja előtte az ajtót, melyen jól látható a névtábla, Dr. Vittoria Ragni, anyám belép, ez jelenti számára a jövő küszöbét.

Egy harmadik nőt lát maga előtt, fekete alapon zöld pöttyös szoknya-blézer kombinációban, és megvárja, míg becsukódik a háta mögött az ajtó.

Anyám és Ragni asszony végigmérik egymást, utóbbi fél kézzel egy fiókban matat, melyet gyorsan becsuk, háta mögött vastag jogi szakkönyvekkel telezsúfolt könyvespolc, az én anyám tudja, hogy sosem tarthatna magánál ennyi papírt, mert a papír helyet foglal, és sokba is kerül.

Maga kicsoda? – kérdezi Ragni asszony, miközben keresztbe teszi a lábát.

Antonia Colombo, feleli anyám, és hozzáteszi: Nem ismerjük egymást, és nincs megbeszélt időpontom.

Néhány pillanatig tartó néma csend, majd ismét Antonia szólal meg.

Ön nem ismer engem, de az asztalán hever a dossziém a lakáskiutalás ügyében, biztos vagyok benne, hogy ott, abban a halomban én is ott vagyok, a Monterotto utca 63. alatt lakom, illetve nem lakom, mert a lakhatásom nincs elismerve, és húsz négyzetméteren élünk, egy szuterénben, a rezsiszámlák sem az én nevemen vannak, és büntetést is fizetek az engedély nélküli lakásfoglalásért, és előre befizettem a pénzt, hogy ott maradhassak, azt akarom, hogy rendezzék a helyzetemet, mert már öt éve húzódik.

Ragni asszony feláll, nem tűnik túl magasnak, leveszi a szemüvegét, kerek, teknőcmintás keret, bosszúsan hajítja le az íróasztalra, ráüvölt anyámra, hogy kifelé.

Én végigjártam az önök hivatalait, az összeset, bemutattam a papírokat, amiket kértek, házasságot kötöttem a férfival, akivel együtt éltem, az örökbe fogadta a fiamat, utána megint teherbe estem, szabályos családot alkotunk, teljesítettem minden kritériumot, amit kell, sorolja anyám.

Ragni asszony elkezdi nyomkodni hivatali telefonja gombjait, aztán levágja a kagylót, fenyegetőzik, hogy hívja a rendőrséget, és rászól anyámra, hogy azonnal tűnjön el, hogy merészelt másokat megtévesztve bejönni hozzá, majd szinte kiabálva: Hogy merészelt?

Anyám ekkor törökülésben leül a földre, lenszoknyája felcsúszik csupa szeplő, fehér combján, két karját az égnek emeli, úgy mondja: Itt vagyok, itt vagyok, a lakhatásom miatt vagyok itt.

És nem mozdul, karját mereven tartja, tíz ujját széttárja, a földön heverő aktatáska üres, anyám nem ügyvéd, és nincs megbeszélt találkozója a fontos emberrel, van egy lakása, amelyet kivakart a koszból, megtisztított az egerektől meg a csótányoktól, a használt injekciós tűktől, és most azt akarja, hogy oldják meg a helyzetét.

Ragni asszony kilép az íróasztala mögül, elmegy anyám mellett, térdével szándékosan nekiütközik, kinyitja az ajtót, segítséget kér a hivatali helyiségben ülőktől, ezt mondja: Egy eszement nő ül a szobámban a földön, vigyék el innen.

Ekkor az előbbi titkárnő és néhány férfi, valamint a hivatali kézbesítő meg a portásnő összeszalad, ott találják ezt a nőt, aki úgy ül ott, mintha gyökeret vert volna, ez az én anyám, két karját feltartja, lenruhája már teljesen felgyűrődött a combján, arca mint a márvány, és torkaszakadtából szitkozódik meg énekel.

Nem hiszi, hogy amazok tudnák, mit jelent eljutni arra a pontra, amikor már nincs tovább, egy, kettő, három, négy, öt meg tíz szociális munkás után, egy, kettő, három, négy, öt meg tíz postahivatal után, egy, kettő, három, négy, öt meg tíz hivatalból kirendelt ügyvéd után, egy, kettő, három, négy, öt meg tíz lakásügyintéző után, egy, kettő, három, négy, öt meg tíz kitöltendő formanyomtatvány után, egy, kettő, három, négy, öt meg tíz büntetés, számla és felszólítás és fenyegetés után.

Karjánál, lábánál fogva fölemelik és kiviszik, ekkor a blúza szétnyílik, kilátszik merevítő nélküli melltartója, dús melle, a szoknyája elszakad, kivillan a bugyija, anyámon már cafatokban lóg a jó ruhája, rúgkapál, és dühösen, kitartóan kiabál.

Én meg mintha ott állnék a hivatali helyiség sarkában, elítélem, és nem bocsátok meg neki.

1
Ott az otthonod, ahol a szíved

Egy olyan városrészben lakunk, amelyet anyám nem szeret külvárosnak hívni, mivel a külvároshoz tudnod kell, hol a te belvárosod, márpedig mi azt a belvárost sosem látjuk, én még sosem voltam a Colosseumban, a Sixtus-kápolnában, a Vatikánban, a Villa Borghesében, a Popolo téren, kirándulásokat a mi iskolánk nem szervez, ha egyáltalán eljutok valahová, az leginkább a helyi piac, ahová anyámmal járunk vásárolni.

A lakásunk öt méter hosszú és négy méter széles, én legjobban a mellette lévő betonplaccot meg a virágágyásokat szeretem, ez utóbbiakban csak fű nő, senkinek sem jutott eszébe virágot ültetni oda, anyám sem akart, mert ha növényt ültetsz, te magad is gyökeret versz.

A lakásban van egy konyhasarok, egy a Mariano ágya alól kihúzható matrac, egy villanyradiátor, amit csak ritkán kapcsolunk be, akkor, ha tényleg nagyon hideg van, az étkezőasztal fölött, a falon egy Beatles-poszter, az asztal körül négy szék, ahány, annyiféle, hallani az ágy nyikorgását, amikor a szüleim azt csinálják, mert nincs több szobánk, nem az van, hogy kimehetsz, vagy bezárkózhatsz a fürdőszobába, mert a fürdőből is, odakintről is minden hallatszik.

A házban én vagyok az egyedüli lány, és csak a betonplaccot ismerem, amit úgy birtoklunk a bátyámmal, mint egy királyi palotát, csak a miénk, senki másé, ásunk, ugrándozunk, csalán- meg hangyalevest főzünk, a betonra az iskolából hozott krétával számokat, vonalakat, háromszögeket meg négyszögeket rajzolunk, rájuk ülünk, és azt mondjuk, hogy a miénk, ott lakunk, a földre rajzolt alakzatokban.

O – T – T – H – O– N, mondjuk, elég néhány vonal, a falak és a tető, ablakok, ajtó.

Az a hely, játékaink és első fantáziálgatásaink színhelye azért létezik, mert anyánk akarta, azelőtt svábbogarak birodalma volt, egerek laktak ott, sok-sok használt injekciós tűt dobáltak be az utcáról a drótkerítésen keresztül, vagy egyszerűen csak otthagyták, akik a kapualjban húzták meg magukat éjszakára.

Anyánk felhúzta az apámtól kölcsönvett, térdig érő gumicsizmát, hogy egyenként összeszedje és fertőtlenítse és kidobja a fecskendőket, ha találsz egy fecskendőt, mondja anyám, fel kell szedni, mert ha belelép egy gyerek, akkor az a te bűnöd is, mert nem törődtél vele.

Vett mérget, apámmal felhozatott a pincéből egy lapátot, és üldözni, gyilkolni, irtani kezdett.

Több hónapos munkával az udvar, amelyre szuterénlakásunk fogatlan szája nyílik, megtisztult, és ő kézen fogva vitt bennünket oda: Itt játszhattok.

Hogy megszerezhesse ezt a lakást, anyám a nagymamájától kért pénzt, abból fizette ki a lelépési díjat az öregasszony rokonainak, aki itt halt meg.

Egy heroinfüggők és haldokló öregemberek lakta külvárosi negyedben senki sem vette volna meg azt a penészes, koszos odút, anyámnak különben sem lett volna annyi pénze, így hát megegyezett a tulajdonosokkal, és közben beadta a szabályos lakhatási kérvényt, hogy legalább ideiglenesen kaphasson egy másik lakhelyet.

Úgy gondolta, nem kell hozzá sok, és valahogy majd elintéződik, kiutalnak neki egy másik lakást, addig is ott maradunk és várunk.

Addig-addig várunk, míg anyám végül beadja a derekát, és munkához lát, megtisztítja és kijavítja a padlót, lefesti a plafont, megszereli a lefolyót, ugyanis Róma város önkormányzata csak nem akar nekünk lakást kiutalni.

Az egész építmény olyan roskatag, hogy kis híján összeomlik, de egy aprócska gyökér megkapaszkodik a mállékony talajban, aztán anyám ismét teherbe esik, és apám, aki Marianónak nem apja, balesetet szenved a munkahelyén: lezuhan egy állványzatról, és megbénul.

A házasságot és az örökbefogadást tanúsító papírok mellé odakerült már a rokkantsági is, a munkanélküli segély iránti kérelemhez hozzáadódik a nagycsaládosok támogatási igénylője, az ikeröcséim bölcsődei felvételének kérelme, mi abból élünk, hogy a várostól, a polgármestertől, Olaszországtól kérjük, hogy segélyezzen, vegyen fel, védelmezzen, és ne feledkezzen meg rólunk, az életünk merő kérelmezés.

Amikor az ikrek megszületnek, én hatéves vagyok, és Mariano mindannyiunkat utál, mindenekelőtt apánkat, aki nem az ő apja, és aki mogorva emberből fárasztó és folyton útban levő járulékos tartozékká változott, olyan, mint egy használhatatlan tűzhely, egy porszívó, amelyik már nem szív, egy bojler, amelyik öt perc után nem melegíti fel a vizet, egy régi vasaló, amit legszívesebben kidobna az ember.

Az én hatalmas pofonjairól és féktelen kéjvágyáról híres apám most tolószékbe van szegezve, melyet anyám szerzett neki kórházban dolgozó rokonai révén, és kézzel, egyesével rakosgatja magának a lábait, és már nem is vacsorázik: Minek egyen az ember.

A lakásban van egy mozdulatlan férfi, szoborhoz hasonlít, márványhoz, csempéhez, ajtófélfához, a házat körbevevő alacsony kőkerítéshez, és egy nő, aki sürög-forog, aki mindenfélét összeszed, átrendez, kisikál, elpakol, összeragaszt, aki mérgez, aki kisöpri a lakásból a vizet, amikor egy nagyobb esőzés elárasztja a szuterént. A mozdulatlan férfi az apám, a másik, a fáradhatatlan, a vörös hajú nő, akit Antonia Colombónak hívnak, az anyám.

Nincsenek játékaim, és barátnőm se nagyon, nekem mindenből a gyatra másolat jut: a maradék anyagokból varrt rongybaba, egy másik kislány által már használt és összefirkált iskolatáska, piacon vásárolt cipő, amelyiket nem a maga dobozában, hanem nejlonszatyorban hozunk haza, és a talpa már elkopott, karácsonyi fényfüzér helyett pár szem mandarin, Barbie baba helyett az újságokból kivágott fotója.

Úgy gondolom, mi magunk is selejtesek vagyunk, egy bonyolult társasjáték papírhulladéka, tönkrement üveggolyók, amelyek már nem gurulnak: mozdulatlanok maradtunk a földön, mint az apám, aki lezuhant egy rosszul felállított állványzatról, egy illegális építkezésen, se szerződés, se biztosítás, és onnan lentről, ahová lezuhantunk, nézzük a többieket, akik gyöngysort raknak a nyakukba.

Az ikrek aprócska, lármás teremtmények, egy takarókkal kibélelt kartondobozban alszanak a konyhaasztalon, a pelenkájuk szaga elvegyül a zöldséglevesével.

Mariano és én nem értjük, miért vagyunk még mindig itt, és miért nem próbáltunk meg elszökni soha, titokban tervezgetjük a szökésünk pillanatát, én és ez a fekete hajú gyerek eddig mégsem tudtuk rászánni magunkat, hogy lelépjünk, hogy hátat fordítsunk addigi életünknek.

Mi alig ismerjük Lazio, a saját tartományunk földrajzát, Róma utcáit, a várost, amelyben élünk, mert a mi mozgásterünk a negyedre korlátozódik, mivel azon kívül minden nagyon drága számunkra, és senki sem hitelezne anyámnak, vagy adna neki munkát egynapi betevőért cserébe.

Az anyai alapelv ez: aki nem ismer bennünket, az nem is segít, tehát ott maradunk, ahol tudják, kik vagyunk, ahol ő ki tud építeni kisebb-nagyobb kapcsolati hálót, amely védelmet jelenthet, és amelyen belül elismernek bennünket.

Mariano a legnagyobb gyerek, és mindannyiunk érkezését úgy fogta fel, mint betolakodóét, aki beférkőzött közé és Antonia közé, aki egy darabig lányanya volt, és ők ketten egységet alkottak a túlélésért.

Ami engem illet, a bátyám elvisel, mert nem vagyok nyávogós, mert csendben hallgatom, hagyom, hogy rám zúdítsa a meséket, ördögöket, sötét és rémisztő történeteket, kalandokat, amelyekben a kislány szereplő meghal, és a farkas mindig győz. Négy év van köztünk, ami gyerekként sokkal többnek tűnik, és az én szememben ő felnőtt, szinte matuzsálem. Ő lép közbe, amikor bántanak, ugyanis nagyon rossz véleményem van a többi kislányról, és csalódottan tekintek rájuk, olyanok, mintha valamiből több volna nekik, mint nekem, de még nem találtam meg a módját, hogy megvívjam velük a csatát.

Van egy kis szőke, én osztráknak nézem, aki Denevércsőrnek hív, mert szerinte előreáll az ajkam, én a tükör előtt pipiskedem a fürdőszobában, hogy megnézzem, tényleg úgy van-e, egyáltalán nem látom, hogy lenne valami torz az ajkamban, és tudom, hogy a denevérek valamikor egerek voltak, és nem kacsák. De a gyerekek csúfolódásának nem kell hogy értelme legyen ahhoz, hogy bántson: másnak lenni, defektesnek lenni hátrányt jelent, míg tökéletesen beleilleni a sorba segít láthatatlannak maradni, nekünk van már saját defektünk épp elég, nem engedhetjük meg magunknak, hogy látványos csőrünk vagy fülünk legyen.

Amikor elmondom Marianónak, eljön velem az iskolánkhoz, hogy megmutassam neki, melyik az a lány, és ráüvölt: Fogd be a szád, te idióta, és megöklözi.

Én megborzongok a bátyám iránti egészséges bámulattól, aki egyetlen mozdulattal elhallgattatta mások bunkóságát, az ő indulatát meg is jegyzem magamnak későbbre okulásul.

A dolog egyáltalán nem tetszett sem a tanítónőnek, sem anyámnak, aki hátraköti Mariano kezét vagy két napra, mondván, hogy boldoguljon a keze nélkül, vagy kérjen tőlünk segítséget, ha valamit nem tud megcsinálni: ha nem tudja használni a kezét arra, amire való, akkor ne is használja többet.

Antonia különféle megoldásokat talál a problémákra, ritkán pofoz meg vagy rúg belénk, inkább megvon tőlünk valamit.

Ha otthon ordítozunk, nem csinál vacsorát; ha ahelyett, hogy segítenénk neki az ikrek gondozásában, inkább játszunk, nem viszünk másnap uzsonnát az iskolába, vagy elveszi a tolltartónkat; ő a sztrájkok és tiltakozó demonstrációk embere.

Megvannak a maga ki tudja, hogyan kialakított elképzelései, talán a nagyanyám tanította neki ezeket, vagy az élet, vagy talán egyszerűen vele születtek, nincs vallása, a politikai hitét elveszítette, csak az igazságosság egyértelmű számára, konokul ragaszkodik a dolgok igazságos elrendezéséhez.

Én odavagyok a virágokért, nem azért a pár szálért, ami csak úgy vadon nő az udvarunkban, gyenge kis tavaszi százszorszépek, hanem a mások kertjében pompázó rózsáért, jázminért, hortenziáért, ha anyámmal megyünk az utcán, és látom, hogy kihajlik egy szál a kerítésen, legszívesebben leszakítanám.

Egyszer meg is próbálom, mert szeretném a rózsaszirmokat egy műanyag flakonban beáztatni, ahogy az osztálytársaimnál láttam, amikor mutogatták a rettentően büdös, de nagyon értékes saját készítésű parfümjeiket. Antonia rajtakap, amikor leszakítok egy szál rózsát, amelyik kibújt a kerítés rácsán, és elkezdünk veszekedni.

Ami nem a tiéd, ahhoz nem nyúlhatsz, kiabál rám.

De az utcán volt, az utca meg mindenkié, feleselek.

Annál inkább tolvaj vagy, ami mindenkié, ahhoz nem nyúlunk, vicsorogja.

Összetörni vagy elrontani dolgokat szentségtörés, amit anyám igyekszik azonnal jóvátenni úgy, hogy elkezd azon gondolkodni, hogyan lehet őket megjavítani vagy másként felhasználni, de amiben hajthatatlan: nem szabad összetaposni a füvet a kis parkban, nem szabad a szemeteskosár mellé dobni a papírt, nem szabad letépni a rózsát a kertekben, nem szabad megrongálni a könyvtári könyveket.

A könyvek a rögeszméje, ugyanis nálunk, főként, amióta apám ágyban fekszik, vagy a székében ül, és nekünk nincs tévénk, csak egy rádiónk, az egyetlen időtöltés az olvasás, és mivel nálunk se hely, se pénz nincs könyvekre, mindenki könyvét olvassuk, amelyre úgy kell vigyáznunk, mint valami ereklyére, szépen egymásra kell tennünk őket, anyám mindig feljegyzi a dátumot, amikorra vissza kell vinnünk őket, és a nyakunkra jár, hogy időben olvassuk el mindet, ellenőrzi, hogy nem kentük-e össze vagy nem gyűrtük-e meg a lapokat, és ha ez megtörténik, akkor elvonszol bennünket a könyvtárba, hogy bocsánatot kérjünk a könyvtárosnőtől meg a többi gyerektől, és aztán megfizeti a kárt, még akkor is, ha azt mondják, nem kell, ő ezt feleli: Már hogyne kellene.

Amikor megpedzem, hogy ami mindenkié, az senkié, ezt mondja: Verd ki a fejedből ezt az ötletet, különben rossz nő lesz belőled.

Antonia már nem öltözik szépen, otthoni ruhában jár hozzájuk, izzadtan, haját csipesszel fogja össze, arca kerek, halántéka keskeny, szempillái hosszúak, orra se nem nagy, se nem kicsi, ő maga nem is sovány, de nem is kövér, egészséges kinézetű.

Nekünk is mindig mondja, fontos, hogy egészségesnek nézzünk ki, a pipaszárláb nem szép, a beesett arc elijeszti az embereket.

Antonia úgy döntött, ahhoz, hogy elérje, amit akar, elszántnak kell lennie, úgy jelenik meg a színen, mint egy reflektor, ami leszakad a plafonról, és a színpad közepére esik: nemkívánatos és veszélyes. Fényt kell vetnie a többiekre, és időnként rátör, hogy főszereplő legyen.

Diszfunkcionális nő: elkeseredett és kiábrándult, van egy halom hivatalos papírja, kinézett magának egy ügyintézőt, amelyik kedvesebbnek tűnik a többinél, és felírta magának egy cetlire a nevét: Murri Franco.

Hát ide hallgass, Murri Franco, én Colombo Antonia vagyok, és amíg nem segítetek rajtam, idejárok hozzád, jelenti ki anyám, és egymás után elé teregeti a dossziékat.

Murri Franco igyekszik udvarias lenni: Tudja, asszonyom, ön kicselezte a titkárnőt, úgy jött be ide, az osztályvezetőnk ezt nem felejtette el, így nehéz lesz előrevinni az ügyét.

Colombo Antonia nem tágít: Hát akkor mi odatesszük arra az íróasztalra ötvenszer az én ügyemet, amíg olyannyira kellemetlen leszek, hogy nem lehet tudomást sem venni rólam. Négy gyerekem van, és most már a férjem is rokkant.

Ez így megy egy hónapig, kettőig, háromig, ha változik az ügyintéző, akkor tudja, hogy elölről kell kezdenie, vagyis, ha nem látja Murri Francót az íróasztalánál, akkor visszamegy másnap, vagy új időpontot kér.

Amikor hazajön, úgy mesél nekünk Francóról, mintha az újságos volna, vagy a gyógyszerész, egy jó ismerős egy ismert és bizalomgerjesztő világból, mi nem tudjuk elképzelni, valójában hogy néz ki, számunkra egy betolakodó, nem értjük, mi dolga van anyánkkal, és elkezdünk féltékenykedni, főként Mariano.

Apádnak egy szava sincs hozzá, hogy anyánk ezzel találkozgat, kapom a szemrehányást egyik nap a bátyámtól, mintha az én bűnöm lenne, főleg az, hogy nekem van apám, neki meg nincs, vagy nem akar lenni.

Most mit mondjon? vágok vissza, és ránézek apámra, aki a tolószékében ül, a szék kerekei beakadtak az asztal lábába, az il manifesto{1} hever a térdén kiterítve, legalább félórája ugyanannál az oldalnál kinyitva, azt hiszem, fel sem fogja, amit olvas.

Valamit, feleli Mariano, és rosszalló pillantásokat lövell felé, ahogy mindig.

Apa mintha nem volna jelen, mint egy kőtömb, odamegyek hozzá, a térdére teszem a kezem, még ha nem érzi is, és megkérdezem tőle, ki ez a Franco, és akar-e neki mondani valamit.

Apa nem néz rám, de megszólal: Hallgattasd el a bátyádat.

Apa és Mariano távütközeteket folytat, egyikük a székből, a másik az ágyból, mert mindig egy szobában vannak, innen nem lehet megszökni, nem lehet úgy tenni, mintha nem hallották volna a másikat.

Letartóztatták, teszi hozzá apám, miközben Mariano dühösen felhúzza a sportcipőjét, ki akar menni, futni készül.

Kit? kérdezem, miközben rápislantok az újságra.

Hát azt a nőt, az osztályvezetőt, magyarázza apám, de én nem tudom, mi az az osztályvezető, és mit vezet, vagyis a nyomtatott szavak közt keresek valami támpontot, hogy értsem, és meglátok egy nevet, amelyre apám rábök a mutatóujjával: Vittoria Ragni.

Nem tudom, ki az, és újra meg újra elolvasom a nevet, Vittoria Ragni, hangosan is kimondom, anyám éppen akkor ér haza, egy felmosónyelet tart a kezében, sosem jön haza üres kézzel, tárolóüvegeket hoz, műanyag palackokat, farostlemezeket, ami másoknak már nem kell, az nekünk biztosan jó lesz valamire.

Mi van Vittoria Ragnival? kérdezi, miközben leteszi a felmosónyelet az asztalra, mellénk. Mariano, hová mész? förmed rá a bátyámra, de Mariano pillantásra sem méltatja, már ott sincs, vagyis nem látja anyánk első örömét, nem látja az arcát, ahogy kisimulnak homlokán a mimikai ráncok, nem kapja el szeme villanását, nem látja felfelé görbülő ajkát.

Antonia kitépi apám kezéből az újságot, és olvassa, majd még egyszer elolvassa a hírt, aztán látom, hogy mosolyából apró remegések születnek, látom, hogy elsírja magát.

Bambán nézem, szinte soha nem láttam sírni, még a kórházban sem, amikor az ikreket szülte, még akkor sem, amikor meghalt a nagymamája, vagy amikor apám lezuhant az állványzatról.

Korrupciós ügyben indult ellene nyomozás, börtönbe kerül, mondja anyám könnyek között, és én nem értem, örül-e ennek, vagy sajnálja.

A barátnőd volt? kérdezem félénken, mire ő nevetésben tör ki, még könnyes a szeme, de már hahotázik.

Antoniának be kell mutatnia, hogy mi az, amiben hiányt szenvedünk, nincs meleg vizünk, a konnektorokból kiáll a vezeték, nincs elég hely a lakásunkban, kevés a természetes fény, mégis, amíg itt vannak ezek az emberek, egyfolytában ezt hajtogatja: Elboldogulunk, minden tiszta.

Az új osztályvezető, aki a szociális ügyekkel foglalkozik, egy nő, és amikor meglátja a dossziénkban, hogy négygyerekes család él húsz négyzetméteren, fogja a piros szövegkiemelőt, és ráírja: SÜRGŐS.

Ekkor elkezdenek foglalkozni velünk, kijönnek, hogy megnézzék, hogyan élünk, apám az ágy szélén ül, annyit se mond, hogy jó napot, az ikrek anyám szoknyáján csüngenek, majdnem lerántják a földre, a szekrény előtt egy zsákban állnak a ruháik, kartondobozban alszanak egymáshoz tapadva, még nem tanulták meg, hogy külön-külön létezzenek.

Mariano az udvaron van, halljuk, hogy kiabál, úgy tesz, mintha veszélyben volna, azt üvölti, segítség, elmélyített, álfelnőtt hangon, mire anyám csak ennyit mond: Semmi gond, csak fel akarja hívni magára a figyelmet, nincs semmi baja.

A betolakodók ketten vannak, ettől még kisebbnek tűnik a lakásunk, most már mindannyian úgy látjuk, hogy az egész egy odú, egy hátsó szoba, egy takarítószer-tároló sufni.

Itt a rendőrség, kiáltja Mariano odakint, aztán a földre dob egy petárdát.

A két látogató jegyzetel, kérdéseket tesznek fel anyámnak az ingatlan állapotáról, és amikor elmennek, apám fáradtan az oldalára dől, és horkolni kezd, én egy nyers sárgarépát kezdek el rágcsálni, anyám pedig a küszöbről rászól Marianóra: Csirkefogó, szidja, ezek az önkormányzattól jöttek, vacsorára száraz kenyeret kapsz.

Két hét múlva az új osztályvezető felhívja anyámat telefonon, mint tudjuk, a lakáskiutalásra várók sora hosszú, és a mi ügyünk sokáig be volt fagyasztva, de ő szeretné, ha elköltöznénk arról a helyről, túl szűk nekünk, talált számunkra egy megfelelő lakást, amelyet ugyan hivatalosan nem utalhat ki nekünk, de megőrzésre átadhatja, és egy általa aláírt papírral újabb rendelkezésig ott lakhatunk.

Azt a papírt anyám tucatnyi példányban lefénymásolja, és az összes hivatalos helyre beviszi, a postára, a bankba, az adóhivatalba, magánál tartja a tárcájában, kitűzi a falra, ott őrzi, ahol a személyi igazolványainkat és dobozkákban az első kihullott tejfogainkat.

Mi ketten Marianóval döbbenten és szorongva búcsúzunk az udvari betonplaccunktól.

Az új lakásunk egy gazdag negyedben van, a Corso Triestén, hivatali épületek és bankok szomszédságában, gyalog sincs messze a Villa Torlonia és a Villa Ada, tíz perc alatt ott vagyunk a Piper diszkónál, a szomszédos negyed pedig nem más, mint a Parioli, a város legelőkelőbb része, szóval abban a hatemeletes, két belső udvarral is rendelkező házban csak egyetlen önkormányzati lakás van, az, amelyiket mi most megőrzésre megkaptunk.

Így a dobozainkkal, a kacatjainkkal, a kaktuszcserépnek használt joghurtospoharainkkal, a fogkefetartónak használt zöldbabos üvegeinkkel, a kartonpapírból ragasztószalaggal összetákolt ruhaakasztóinkkal, a nagy méretű szemeteszsákok aljára gyűrt alsónadrágjainkkal elfoglaljuk azt a lakhelyet.

Három hálószoba, konyha, egy kisebb nappali, igazi kapu, igazi lépcsőház, igazi ajtó és igazi fürdőkád, igazi tűzhely, igazi redőny.

Mi ketten Marianóval letesszük a szoba közepére a nejlonzsákokat, bennük ütött-kopott játékainkkal, úgy érezzük, túl nagy nekünk, szinte rémisztő.

Amióta itt lakunk, rosszul alszom, nem engedem, hogy a bátyám eloltsa a villanyt, és menetrendszerűen felébredek az éjszaka közepén valami lidérces álomból, amire sosem emlékszem rendesen, csak azt tudom, hogy rendszerint zuhanok, és nincs, aki elkapjon.

Éjjelente nem hallom már apám nehéz lélegzését, sem az ikrek sírását, csak Marianót látom, hogy felkel, odamegy az ablakhoz, és lebámul az utcára.

A fölöttünk lakók panaszkodni kezdenek, mert az ikrek sohasem alszanak, mert én és Mariano rohangálunk, mert anyám mosogatás közben teljes hangerőn bömbölteti a rádiót, mert apám minden reggel káromkodik ahelyett, hogy azt mondaná, de szép napunk van, lehozza az összes szentet az égből.

Az új ház társasház, van gondnoka, vannak lakógyűlések, amikre minket nem hívnak meg, mert a lakás igaziból nem a miénk, nem vettük meg, tőlük eltérően nekünk még semmink sincs itt.

Az udvar teli van rózsával – sárgák, pirosak, lazacvörösek – meg gyümölcsöt termő növényekkel, de mi nem nyúlhatunk hozzájuk, senki sem nyúlhat hozzájuk, szerdánként jön egy kertész, és valami büdössel befújja őket.

Az első délután, amikor Marianóval elkezdünk játszani lent, az ablakok alatt, odaföntről a nyakunkba zúdul egy vödör víz: az egyik lakónak nem tetszik, hogy itt így randalíroznak.

Mariano ráüvölt az asszonyra: Hülye kurva!

Mire az visszakiabál, hogy kihívja a rendőröket.

Anyám ekkor összeszid bennünket, rászól Marianóra, hogy máskor ne üvöltözzön, ezek a lakók előbb itt voltak, mint mi, itt nem lehet úgy viselkedni, mint a régi helyünkön, itt nekünk kell alkalmazkodnunk a többiekhez, tiszteletben kell tartanunk az ő életüket.

Nekünk nem egyszerű bevásárolni ebben a negyedben, minden túl drága, az iskolába év közben kerültünk be, és a tanítónők szerint annyira le vagyunk maradva, hogy osztályt kellene ismételnünk, a bátyámat folyton kizavarják az osztályból, én alig szólalok meg, akkor is csak tőmondatokban, remeg a kezem írás közben, és nagyon irigylem az összes többi kislányt, aki olyan szépen kanyarítja az o és az m betűt.

Anyám egyetlen barátnője abban a házban a házmesterné, egy alacsony termetű, nem túl beszédes szicíliai asszony, gyorsan és precízen takarít, meghallgatja mindenki panaszát, ügyét-baját, és sosem traktál senkit a sajátjával, rendben tartja a postát, és van egy kulcsos szekrénye, amelyben a házban lévő lakások, a pincék és egyáltalán a házban lévő összes zár kulcsát tartja, nincs rajtuk megkülönböztető címke, egyedül ő tudja, melyik mit nyit, ez az ő titka.

A házmesternét Nunziának hívják, és van egy lánya, Roberta, aki ugyanúgy, mint apám, kerekesszékben ül, de ő nem zuhant le sehonnan, hanem így született, nem is beszél, és sokszor csak úgy lógatja a fejét, és a tekintete is kiszárad, mintha ott sem volna.

Iskolából hazajövet mindig megállok az udvarban, és ha senki sem lát, ledobom a táskámat, és futok az udvar közepén lévő kúthoz, a medencéje fehér és koszos, de a vizében hat aranyhal úszkál. Órákat töltök el a kezem a vízbe lógatva, próbálom megsimogatni a halakat, de ők félrecikáznak, kisiklanak az ujjaim közül, aztán újra közelebb jönnek, én meg csak kevergetem, kevergetem a vizet, tenyerem bölcsőjébe fogom fel a felszínére hulló gallydarabkákat.

Szerintem ez a játék igazán nem zavarhat senkit, sem én, sem a halak nem csapunk zajt, ráadásul társaságot is jelentek számukra, nem fröcskölöm ki a vizet, és sohasem iszom bele.

Van egy hely a közös udvaron, ahová télen is odasüt a nap, egy sarok, ahonnan ha felnéz az ember, lát egy darabka eget, egy háromszögnyit, ami ahhoz éppen elég, hogy elfeledhesse, hogy a város kellős közepén van, és Nunzia oda ülteti ki Robertát a kerekesszékben, mert a lánya szereti a napfényt. A portásfülke melletti lakás a legkisebb a házban, és szerencsére nem kell hozzá sokat lépcsőzni, de nem is igazán szellős.

Roberta csendes lány, néha gurgulázik egy kicsit, megnyalja a szája szélét, hosszan elnyújtott szavakat mond, és olyanokat kérdez, amiket csak az anyja ért, de azt, hogy szeret ott lenni, minden nehézség nélkül képes megértetni.

Látom, hogy a házban sokan köszönés nélkül elmennek mellette, énrám is görbén néznek, és csak húznak tovább, a halakra sem vetnek egy pillantást se, én ilyenkor odaköszönök nekik: Szia.

Hangosan, mindenkinek, hogy lássam, mit csinálnak, válaszolnak vagy sem, néhányan dörmögnek egy jónapotot vagy jóestétet, mások még annyit se, nem veszik a fáradságot, hogy válaszoljanak.

Van egy német nő, aki szigorú tekintettel vizslat az ablakából, és ha lejön az udvarra, fel-alá járkál, mosolyog a többi asszonyra, de ránk soha, csak néz rám, aztán csípőre teszi a kezét, hátrébb lép, odamegy a házmesternéhez, panaszkodik egy sort, aztán visszajön, egyik nap vöröslő képpel – ő a hadsereg, én a briganti – rám támad, és kirántja a kezem a vízből.

Elég, így csak tönkreteszed, kiabál éles hangon, világoskék szeme van, és széles halántéka.

Ez a hirtelen mozdulat megijeszti a halakat, akik örvénylenek katlanjukban, farkuk egyenes, tekintetük reményvesztett, Roberta hadonászik, lábával toporog, a német nő szorítja a csuklóm, és a mi lépcsőházunk felé taszigál.

Eredj innen, förmed rám, és én elindulok fölfelé, kettesével szedem a lépcsőfokokat, anyámat keresem.

Megtalálom, az egyik iker a nyakában, a másik csupasz lábbal az asztal tetején, úgy ringatja az ülepét, mintha táncolna.

Anya, szólalok meg verejtékben úszva, miután felrohantam a lépcsőn. A német nő rám kiabált a kútnál, azt mondja, tönkreteszem.

Annyiszor mondtam már neked, hogy nem játszhatsz az udvarban, ez nem olyan, mint a régi helyen, ez itt díszudvar, világos? Nem játszásra van kitalálva, hanem arra, hogy díszítse a házat, olyan, mint egy masni.

Nem szóltam egy szót sem, csak néztem a halakat, minek ezeknek a bolondoknak egy szép hely, amihez hozzá sem szabad érni? méltatlankodom.

És minek az embereknek a nyakék meg a csipke? Semminek, csak van és kész, felveszik, mert szép, és annyi.

A következő napokat a kút előtt töltöm, úgy nézem, mint egy reményvesztett szerelmes, még a halak is ékszerek, a rózsák is díszletek, és senkit sem érdekelnek.

Hamar felfigyelek rá, hogy Roberta nincs a szokott helyén, pedig szépen süt a nap, azóta sem jött le a kertbe, és anyám is észreveszi, és akkor elindul megkérdezni, hogy miért.

Megtudja, hogy a német nő kérésére történt, aki azt mondta a házmesternének, hogy a nyálát csorgató lánya nem valami szép látvány, épp elég, hogy itt vannak amazok – mármint én és a családom –, senki nem akar majd lakást venni a házban, miattunk csökken az ingatlan értéke.

Úgyhogy anyám egyik nap megvárja a német nőt, lehozza az ikreket, engem és Marianót, és ránk parancsol, hogy álljunk a falhoz, vegyük le a trikónkat, ő is leveti, egy szál melltartóban odaáll mellénk a falhoz, mint egy elítélt a lövészosztag elé, és amikor a német nő meg a férje megjelenik, megszólal: Ha nem engedik, hogy a kerekesszékes kislány lejöjjön az udvarba, én és a gyerekeim itt leszünk mindennap, félmeztelenül, és tiltakozunk.

Anyám üvölt, a lakók az udvarra néző ablakokból lesik, a német nő megdermed, szobormereven áll, akár egy ruhafogas, aztán megszólal: Hívom a rendőröket.

Hívja csak, mi innen nem mozdulunk. Hogy képzeli, hogy megtiltja egy kislánynak, hogy kiüljön a napra? Egy olyan kislánynak, aki nem tud járni. Megmondom a rendőröknek, és ha elzavarnak, visszajövünk, maga nem tudja, milyen makacs tudok lenni, ha akarok, fogalma sincs róla.

Ekkor közbelép a német nő férje, miközben a két asszony kiabál egymással, mi meg félmeztelenül szinte felkenődünk a falra, Mariano alsógatyában, én meg felemeltem a szoknyám alját.

Készen állunk a forradalomra.

Látja ezt a kovácsoltvas kaput? kérdezi a német nő férje, aki legalább tíz évvel idősebb a feleségénél. Mi állíttattuk helyre a háború után, mert a fasiszták ellopták, ennek a háznak történelme van, jegyzi meg higgadtan, de annál nagyobb haraggal, és talán ez a mérgezett nyugalom dühíti fel még inkább anyámat.

Na és most kik volnának a fasiszták? Maguknak a kovácsoltvas kapuk számítanak, nem a gyerekek, nem engedik őket játszani, se egy jó szó, se egy simogatás, még azt sem tűrik, hogy megüljenek egy sarokban, milyen emberek maguk? Én majdnem elkaptam az AIDS-et, csak hogy játszóhelyet csinálhassak a gyerekeimnek.

A vörös hajú nő a mellét veri, a másik karjával pedig olyan mozdulatot tesz, mintha egy injekciós tűvel szúrna.

Amazok nem tudnak mit felelni, hallgatnak.

Mi pedig az egyezményes jelre felöltözünk, és libasorban elindulunk Antonia után, aki közli, hogy még visszajövünk.

És vissza is megyünk, minden délután iskola után ott keltjük a botrányt az udvarban, amíg Roberta ismét el nem foglalja helyét a napsütötte sarokban.

Ki kell tartanod, amíg el nem éred, amit akarsz; ha igazán kitartó vagy, semmi nem állhat utadba, magyarázza anyám Marianónak, amikor meglátja Robertát, aki a szivacs előkéjével a nyakában hadonászik a levegőben, forgatja a csuklóját, láthatóan boldog.

Anyánk olyan, mint egy képregényhős, mint Anna Magnani a filmvásznon, a harcos anya, aki nem hátrál meg, aki mindenkit elhallgattat.

Ott állunk az előszobánkban, én és Mariano rövidgatyában, földbe gyökerezett lábbal, és farkasszemet nézünk a félelmünkkel: mi lesz, ha nem lehetünk olyanok, mint Antonia, ha nem lehetünk elegek, ha nem lehetünk győztesek.

{1} Olasz baloldali napilap (1969–).