Bagi Zsolt

Az esztétikai hatalom
elmélete

Kulturális felszabadítás
egy újbarokk korban
– részlet –

Készült a Politikatörténeti Alapítvány Társadalomelméleti Műhelyében
Kutatásvezető: Földes György
Megjelent a Politikatörténeti Alapítvány támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

© Bagi Zsolt, 2017

Első kiadás, 2017
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 490 9

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

© Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

Az újbarokk eljövetele

A barokk: felszín és szimuláció

A barokk mint esemény és mint ideológia

Felszín és felszínesség

Klasszicizmus

Kulturális emancipáció

Az egyenlőség konstrukciója mint politikai cselekvés

A politikai közösség

A vitatás alanya

A kulturális emancipáció mint politikai cselekvés

A politika és a képzeletbeli

A kultúra mint emancipáció. Kulturális spinozizmus

Kultúra és modernség

Az esztétika szerepe ma. Kritikai kultúra, tömegkultúra, kultúripar

A kritika négy értelméről

Az emancipáció mint konszenzus és mint disszenzus

A modern esztétikai művészet mint emancipatorikus cselekvés

Az érzékek termelése mint tömegkultúra

A tömegkultúra dialektikája: közvetlen és közvetített tömegkultúra

Az érzékiség mint az univerzalitás hordozója (tömegművészet)

Az érzékelés társadalmi termelése

A sensus communis termelése

Emancipáció ma

Esettanulmány: Új kultúrát teremteni József Attila emancipációs programja 1933 után

Az „öntudat” fogalma József Attilánál

A költő: az adott világ varázsainak mérnöke

Irodalom

Jegyzetek

Előszó

Ez a könyv sokkal inkább dühből és elégedetlenségből, semmint erkölcsi felháborodásból született. Dühből, amely a kultúra lekicsinyléséből, és elégedetlenségből, amely a kultúra elméleteinek kicsinyhitűségéből táplálkozik. A kultúrát lekicsinyelni ma nem egyszerűen divat, hanem kormeghatározó jelenség. Magától értetődő voltának ugyanis akkor is vége van, ha a kultúra kora nem ért, nem érhetett véget. Véget ért a műveltség korszaka, amikor a kultúra elemei olyan szerves egységet alkottak, ahol a Bildung totalitásában mindegyik önmaga kiteljesítése által a kultúra egészét bontakoztatta ki; ahol az autonóm művészetek egymással összefüggésben álltak, és reflektáltak egymásra; ahol „mindenki” olvasott minden „klasszikust”, sőt ahol bizonyos műveket el sem kellett olvasni, ha a többit ismertük, mert a kultúra szerves összefüggése miatt olyan művekről is bátran beszélhettünk, amelyeket csak más művekből ismertünk. Nem háborít fel minket e korszak eltűnte. A kultúra elméletének egyik legegyszerűbb, de egyben talán legfontosabb belátása, hogy minden, ami elkezdődik, véget is érhet. A kultúra nem természeti jelenség, hanem történeti. A műveltség kora nem egyidős az emberiséggel, hanem csupán a 17–18. századtól fogva létezik (bizonyos elemeiben az 1600-as évektől, kibontakozásában csak az 1700-asoktól). Semmi felháborító nincs abban, hogy véget ér mint domináns gondolkodási forma. Ezzel szemben dühítő, hogy ezzel a véggel egyben a mindmáig élő jelentőségének elmélete is eltűnik.

A düh megújító, forradalmi indulat, a felháborodás konzerváló. A kultúra evidenciájának eltűnése csupán annyit jelent, hogy nincs többé legitimációja a műveltségnek, hogy a kultúrát meg kell újítani, és új formáit igazolni kell. Semmilyen módon nem következik ebből, hogy a kultúrának a modernitás (a műveltség kora) által felismert feladatának – azaz a közösség általi felszabadulás érzéki, esztétikai integrálásának – ne kellene ma is az elmélet céljának lennie. Az elmélet azonban feladta ezt a célt, és beérte a legitimációhiány számbavételével. E könyv célja a kultúra olyan elméletének kidolgozása, amely a kulturális felszabadítás újrafogalmazásából keletkezik. A kultúra és a politikai közösség a Nyugat történetében mindig is összetartozott, ezt a kapcsolatot a műveltség kora (a modernitás) csupán reflektálta, nem az hozta létre. Reflexiójának eszköze azonban – az emancipatorikus, felszabadító kultúra – már valódi modern találmány. Felújítani ezt a reflexiót azt jelenti: kortárs – nem feltétlenül modernista, de elkötelezetten modern – eszközöket találni az emancipatorikus kultúra számára.

Gondolatmenetünk nagyban támaszkodik arra az elméleti munkára, amelyet e tárgykörben Jacques Rancière végzett el. Rancière az egyike azoknak, akik nem hagyták veszendőbe menni az emancipatorikus kultúra elméletének kérdését. Hiányérzetünk azonban itt is arra késztet, hogy továbbgondoljuk elméletét. Rancière-nek a „hamis tudat” elméleteit illető kritikája alapvető és megkerülhetetlen. Írásai után nehezen nevezhető emancipatorikus elméletnek az, amelyik saját feladatát valamiféle felvilágosításban, a tudatlan tömeg informálásában látja. Egyrészről amennyiben a „tanár” egyáltalán rendelkezik bármiféle tudással, akkor a tömeg sem tudatlan, de legfőképp a tanárnak és a tömegnek egyaránt a produktív tudatlanság talaján kell állnia, ha nem előre adott, kész tudás közvetítéséről, hanem a tudás kooperatív termeléséről akarunk beszélni. Az ideológia elméletei, amennyiben azok a hamis tudat és a felvilágosító értelmiségi kettősségén alapulnak, végső elemzésben kiindulópontjuk következtében emancipációellenesek. Ugyanakkor Rancière nem akar, vagy nem tud elszámolni azzal a ténnyel, hogy létezik – ha nem is tudatlan – hatalomtól megfosztott tömeg (sőt az a ritkább, hogy nem ilyennel találkozunk), amelyik ha rendelkezik is tudással saját állapotát illetően, képtelen változtatni azon. A politikai cselekvés rancière-i modellje (amelyet e kötetben részletesen elemzünk) nem elégséges e helyzet kezelésére. Meggyőződésünk szerint ez a modell fő struktúráiban helyes és használható, de éppúgy szüksége van a kulturális emancipáció általunk javasolt fogalmára (a tömeg hatóképességének növelésére, nem pusztán az egyenlőség konstrukciójára), mint bármilyen más politikai cselekvésnek.

Amit itt nyújtunk, az jelentős részben – ha ma kurrens fogalmakkal szeretnénk megszövegezni azt – a kultúrára vonatkoztatott „baloldali populizmus” egy modellje. Még ha a „populizmus” ideológiai kifejezés is, amelyet a tömeg politikai cselekvésének megbélyegzésére szokás használni, ezért alkalmazása nem teljesen kockázatmentes, megpróbálhatjuk új módon hasznosítani azt.1 Meggyőződésünk szerint a populizmus csak akkor lehet baloldali, ha emancipatorikus. Nem a tömeg véleményét fejezi ki, hanem a kultúra segítségével integrálva a tömeg hatalmát, felszabadítja azt. Rancière a „bárki” konstrukciójában látja a politikai cselekvés lehetőségét. De a tömeg nem „bárki”, hanem nagyon is „valaki”: hatalom nélküli szubjektum. Ahhoz, hogy „bárkivé” váljon, azaz hogy magát univerzális, de üres szubjektumként, „bárki mással” egyenlő szubjektumként gondolja el, hatalommal kell rendelkeznie – hatalommal a „bárkiként” való cselekvésre. A politikai cselekvés a mi szemünkben – az emancipatorikus mozgalmak hagyományával egyetértésben – csak univerzálisként állja meg a helyét. Nem akkor lesz a politikai cselekvés felszabadító, ha egy csoport kiáll a saját érdekeiért, hanem akkor, ha egy csoport bárki más érdekeiért is kiáll, aki hasonló helyzetben találja magát. Bárkivé válni cselekvés, és a cselekvéshez szükséges hatalom nélkül elgondolhatatlan.

Éppen ezért – miközben elméletünk szándéka szerint populista – elsőre paradoxnak tűnő módon egyben „elitista” is. Bárkivé lenni (univerzális politikai szubjektummá lenni) nem jelentheti az adott rend („az érzékelhető felosztása”) kereteinek elfogadását. Ezeket a kereteket azonban a disszenzus csak akkor feszítheti széjjel, ha totalitásában kérdőjelezi meg azt. Erre pedig csak olyan „elitkultúra” lehet képes, amelyet nem a közös, részvételi cselekvés definiál. Ez a kultúra egyáltalán nem érdeklődik a tudás és érzékiség demokratikus (kooperatív) termelése iránt, és ennyiben nem is politikai. Egyes-egyedül az adott (lokális) helyzet univerzális meghaladása (egy valódi esemény létrehozása) iránt érdeklődik. Disszenzuális kultúrának az emancipatorikus kultúra ezen másik oldalát értjük, amely legfeljebb új és újabb modellt alkothat az egyenlőség konstrukciója és az érzékiség integrációja számára, de nem termelhet kooperatív tudást. A bárki számára biztosított hatalom ugyanis kétféleképpen növelhető: a kooperáció szorosabbra fűzésével és a diverzifikáció, a más előállításának megnövelésével.

Régi félreértés, hogy integrált politikai közösség akkor és csak akkor jön létre, ha a közösség affirmációját a lehetséges maximumig növeljük, ha mindenki a közösség egységes cselekvésének, az „általános akaratnak” veti alá magát. Nem kétséges számunkra, hogy az integráció, a politikai közösség kooperatív potenciáljának növelése az, ami biztosítja a tömeg hatalmának növekedését. Tagadjuk azonban, hogy ez elérhető lenne pusztán az affirmáció (a közakarat igenlése és belsővé tétele) révén. Valójában az affirmáció elve mindig együtt kell hogy járjon és együtt kell hogy működjön a differenciáció elvével, csak ily módon növelheti a politikai közösség (az integrált tömeg) hatalmát. Mindaddig ugyanis, amíg a politikai közösséget (legyen az egy helyi közösség, egy állam, egy nemzet, vagy bármilyen nemzetközi együttműködés, legvégső soron pedig a kooperatív tömeg mint olyan) önmagában tekintjük, az affirmáció elégségesnek tűnik integritásának kialakításához és megőrzéséhez: ha mindenkinek ugyanaz a véleménye, ugyanabban hisz, ugyanazt látja és érti és így tovább, akkor együttműködésük problémamentes. Csakhogy a politikai közösség és általában bármiféle kooperáció sohasem áll önmagában, mindig van kontextusa, mindig valamilyen külsőhöz (más közösségekhez, természeti körülményekhez, általában a történelemhez és a természeti klímához) alkalmazkodik, kell hogy alkalmazkodjon. Márpedig integritásának megőrzése vagy növelése feltételezi, hogy alkalmazkodása sikeres. Az adaptáció elve azt mondja ki, hogy minél differenciáltabb egy közösség, annál könnyebben alkalmazkodik a külső körülmények megváltozásához. Az adaptáció feltételezi, hogy egy külső kihívásra nem csupán egyetlen választ képes adni egy közösség, hogy rendelkezik olyan belső, saját képességekkel (hatalommal), amely közvetlenül csatlakozhat a külső hatáshoz, és arra sajátos belső választ képes adni. Ellenkező esetben nem adaptáció, hanem háború következik, amely – bármi is lesz egyébként a kimenetele – magától értetődően csökkenti a kooperatív tömeg hatalmát (noha látszólag vagy akár valóságosan növelheti a politikai közösség intézményes formájának – az államnak vagy bármi másnak – a hatalmát).

Az integráció meggyőződésünk szerint a kultúra segítségével érhető el. A kulturális diverzitás egy kulturális (és politikai) közösségen belül (ami feltételezi az affirmáció elvét is, ti. hogy csak azok a különbségek növelik az integritást, amelyek valamilyen módon affirmálhatók, a közösség történetének részévé tehetők) nem valami fensőbb ideál, amelyet széplelkek azért találtak ki, hogy a humanizmus nagy eszméit dicsőítsék. A differenciáció, a más teremtése a legalapvetőbb kulturális eszköz az integráció megőrzéséhez és a tömeg hatalmának növeléséhez. Márpedig itt nem egyszerűen más kultúrák elismeréséről beszélünk, hanem más kultúra teremtéséről, egy soha nem volt kulturális (művészeti, gondolati, tudományos) potenciál létrejöttéről. Ennek az eszköze a disszenzuális kultúra, amelyet minden emancipatorikus „populizmusnak” éppúgy elmélete részévé kell tennie, mint a részvételi kultúrát. Nem „elitizmusról” van szó tehát akkor, amikor a kultúrát megszüntethetetlenül kettősnek tekintjük, hanem arról, hogy a kultúra kettősségében csak a legfelületesebb tekintet láthat „elit-” és „populáris” kultúrát. Amennyiben tehát valóban emancipatorikus kultúra kialakítása a cél, mindig két pólus közötti kooperáció megteremtésén múlik minden: a disszenzuális és a konszenzuális kultúra egymásra vonatkozásáról.

Irodalom

Adorno, Theodor W. (1969): Fétiskarakter a zenében és a zenei hallás regressziója. Ford. Zoltai Dénes. In: Uő: Zene, filozófia, társadalom. Budapest, Gondolat

Adorno, Theodor W. (1990): Die Idee der Naturgeschichte. In: Uő: Gesammelte Schriften. Hrsg: Rolf Tiedemann unter Mitwirkung von Gretel Adorno, Susan Buck-Morss und Klaus Schultz. Band I. Frankfurt am Main, Suhrkamp Verlag

Adorno, Theodor W. (1998): Elidegenített fő mű (A Missa Solemnis). In: Uő: A művészet és a művészetek. Budapest, Helikon

Adorno, Theodor W. – Horkheimer, Max (1990): A felvilágosodás dialektikája. Budapest, Atlantisz

Agamben, Giorgio (ed.) (2009): Démocratie, dans quel état? Paris,La Fabrique

Althusser, Louis (1986): Pour Marx. Paris, Éditions de la Découverte

Althusser, Louis (1996): Ideológia és ideologikus államapparátusok. Jegyzetek egy kutatáshoz. In: Testes könyv. I. Szeged, Ictus

Althusser, Louis – Balibar, Étienne (1968): Lire le Capital I. Paris, Maspero

Antal Attila (2017): A populista demokrácia természete. A realizmus és utópia határán. Budapest, Napvilág Kiadó

Arisztotelész (1923): Politika. Ford. Szabó Miklós. Budapest, Magyar Tudományos Társulatok Sajtóvállalata RT.

Badiou, Alain (1988): L’être et l’événement. Paris, Seuil

Badiou, Alain (1998): Petit manuel d’inesthetique. Paris, Seuil

Badiou, Alain (2009): L’emblème démocratique In: Giorgio Agamben et al.: Démocratie, dans quel état ? Paris, La Fabrique

Bagi Zsolt (2005): A körülírás. Pécs, Jelenkor

Bagi Zsolt (2012a): Az embergyűlölő és a társasági ember: a magyar posztmodern karakterei. In: Uő: Helyi arcok, egyetemes tekintetek. Facies localis universi. Miskolc, Műút

Bagi Zsolt (2012b): Spinoza hatalomelmélete. In: Uő: Helyi arcok, egyetemes tekintetek. Facies localis universi. Miskolc, Műút

Bagi Zsolt (2014): A harmadik köztársaság uralkodó eszméi. Holmi, 4. 493–500.

Bahtyin, Mihail Mihajlovics (1982): François Rabelais művészete, a középkor és a reneszánsz népi kultúrája. Ford. Könczöl Csaba. Budapest, Európa

Balibar, Étienne (1974): Cinq études du matérialisme historique. Paris, Maspero

Balibar, Étienne (1988): Spinoza and Politics. London, New York, Verso

Balibar, Étienne (1997): La crainte des masses. Paris, Galilée

Bartel, Dietrich (1997): Musica Poetica. Musical-Rhetorical Figures in German Baroque Music. Lincoln and London, University of Nebraska Press

Baumgarten, Alexander Gottlieb (1999): Esztétika. Ford. Bolonyai Gábor. Budapest, Atlantisz

Benjamin, Walter (1980): A német szomorújáték eredete. In: Uő: Angelus novus. Ford. Bence György, Kőszeg Ferenc, Pór Péter, Rajnai László, Tandori Dezső. Budapest, Helikon

Bernhard, Thomas (1998): Régi mesterek. Ford. Hajós Gabriella. Budapest, Palatinus

Benjamin, Walter (2003): A műalkotás a technikai reprodukálhatóság korában (online). Kurucz Andrea új fordítását átdolgozta: Mélyi József aura.c3.hu/ [2016-04-25]

Bourdieu, Pierre (1979): La Distinction. Critique sociale du jugement. Paris, Minuit

Bishop, Claire (2012): Artificial Hells: Participatory Art and the Politics of Spectatorship. London–New York, Verso

Careri, Giovanni (1995): Flights of Love, the Art of Devotion. Chicago–London, University of Chicago Press

Carroll, Noël (1997): The Ontology of Mass Art. The Journal of Aesthetics and Art Criticism, Vol 55, No. 2. Spring

Carroll, Noël (1998): A Philosophy of Mass Art. Oxford, Clanderon

Debord, Guy (2006): A spektákulum társadalma. Ford. Erhardt Miklós, Budapest, Balassi

Deleuze, Gilles (1968): Spinoza et le problème de l’expression. Paris, Minuit

Deleuze, Gilles (1981): Spinoza. Philosophie pratique. Paris, Minuit

Derrida, Jacques (1991): L’autre cap; suivi de La démocratie ajournée. Paris: Les Éditions de Minuit

Derrida, Jacques (1993): Marx kísértetei. Ford. Boros János, Csordás Gábor, Orbán Jolán. Pécs, Jelenkor

Descartes, René (1994): Elmélkedések az első filozófiáról. Budapest, Atlantisz

Elias, Norbert (2005): Az udvari társadalom. Ford. Gellériné Lázár Márta, Harmathy Veronika, Németh Zsuzsa. Budapest, Napvilág Kiadó

Erdősi Péter (2006): Barokk és neobarokk – Két fogalom kölcsönhatása Magyarországon. Korall. 23. sz., március. 155–186.

Erhardt Miklós (1999): Saját szemmel. Megjegyzések egy fotóprojekthez. c3.hu/ [2017. 01. 18] (eredetileg: Törökfürdő, 1999, tél)

Foucault, Michel (2011): A szexualitás története II. – A gyönyörök gyakorlása. Budapest, Atlantisz

Fuchs, Christian (2012): Capitalism or information society? The fundamental question of the present structure of society. European Journal of Social Theory, November (20)

Fuchs, Christian – Sandoval, Marisan (eds) (2014): Critique, Social Media and the Information Society. New York–London, Routledge

Fumaroli, Marc (1996): Préface: loisirs et loisir. In: Fumaroli, Marc – Salazar, Philippe-Joseph – Bury, Emmanuel: Le loisir lettré à l’age classique. Genava, Librairie Droz

Fumaroli, Marc (1998): Académie, arcadie, parnasse: Trois lieux allégoriques du loisir lettré. In: Uő: L’école du silence. Paris, Flammarion

Fumaroli, Marc (2001): Préface. In: Blaise Pascal: L’art de persuader, prédé par L’Art de conférér de Montaigne. Paris, Éditions Payot & Rivages

Gilson, Étienne (1922): Le thomisme. Introduction au system de Saint Thomas d’Aquin. Paris, Vrin

Goethe, Johann Wolfgang von (1963): Wilhelm Meister tanulóévei. Ford. Benedek Marcell, Budapest, Európa

Goldmann, Lucien (1977): A rejtőzködő isten. Budapest, Gondolat

Gombaud, Antoine, chevalier de Méré (1687): Discours de l’esprit, de la conversation, des agrémens, de la justesse, ou Critique de Voiture; avec les Conversations du même chevalier & du maréchal de Clérambau. (Nouv. éd. exacte & complète.) Amsterdam, chez Pierre Mortier

Greenberg, Clement (1963): Avant-Garde and Kitch. In: Rosenberg, Bernard – David Manning White (eds.): Mass Culture, The Popular Arts in America. Glencoe, Ill., Free Press

Habermas, Jürgen (1998): Filozófiai diskurzus a modernségről. Ford. Nyizsnyánszki Ferenc, Zoltai Dénes. Budapest, Helikon

Habermas, Jürgen (2005): Megismerés és érdek. Ford. Weiss János. Pécs, Jelenkor

Habermas, Jürgen (2009): Munka és interakció. Ford. Weiss János. Replika, 68. november

Hegel, Georg Wilhelm Friedrich (1961): A szellem fenomenológiája. Ford. Szemere Samu. Budapest, Akadémiai Kiadó

Heller Ágnes (1976): Ludwig Feuerbach redivivus. In: Uő: Portrévázlatok az etika történetéből. Budapest, Gondolat

Heller Ágnes (2002): A szükségletek jelentősége és jelentése Marx gondolati rendszerében. In: Fehér Ferenc – Heller Ágnes: Marx és a modernitás. Budapest, Argumentum

Honneth, Axel (2013): Harc az elismerésért – A társadalmi konfliktusok morális grammatikája. Ford. Weiss János. Budapest, L’Harmattan

Horkheimer, Max (1976): „Hagyományos és kritikai elmélet”. In: Tény, érték, ideológia: a pozitivizmus-vita a nyugatnémet szociológiában. Szerk. Papp Zsolt, Budapest, Gondolat

Husserl, Edmund (1973): Zur Phänomenologie der Intersubjektivität. Zweiter Teil. Hua XIV. Hrsg Iso Ker. Den Haag, Martinus Nijhof

Jernyei-Kiss János (2009): Barokk mennyország. Budapest, Gondolat

József Attila (2003): Kísérleti hálózati kritikai kiadás. Szerk. Horváth Iván – Tverdota György – ELTE BTK. textus.elte.hu/ [2017. 02. 12.]

József Attila (2005): Összes versei. Kritikai kiadás I–III. Közzéteszi Stoll Béla, Budapest, Balassi

József Attila (2015): A szocializmus bölcselete. Szerk. Agárdi Péter, Eszmélet, 105., tavasz, Melléklet (A készülő kritikai kiadás szövege és jegyzetei)

Koyré, Alexandre (1957): From the Closed World to the Infinit Universe. Baltimore, Johns Hopkins University Press

La Bruyère, Jean de (1912): Les characteres, précédés des Caractères de Théophraste et suivis du Discours prononcé à l’Académie. Notices et annotations par René Pichon, Paris, Larousse

Lukács György (1971): Történelem és osztálytudat. Budapest, Magvető

Lukács György (1985): A különösség mint esztétikai kategória. Budapest, Magvető

Lyotard, Jean-François (1971): Discours, figure. Paris, Klincksieck

Lyotard, Jean-François (1993): „A posztmodern állapot”. Ford. Angyalosi Gergely. In: Jürgen Habermas – Jean-François Lyotard – Richard Rorty: A posztmodern állapot. Budapest, Századvég

Malebranche, Nikolas (2007): Beszélgetések a metafizikáról és a vallásról. Ford. Kékedi Bálint, Moldvay Tamás, Schmal Dániel. Budapest, L’Harmattan

Márkus György (1971): Marxizmus és „antropológia”. Budapest, Akadémiai Kiadó

Márkus György (1986): Language and Production. A critique of paradigms. Dodrecht, Boston, Lancester, Tokyo, Reidel/Kluwer

Márkus György (2011): Culture, Science Society, The Constitution of Cultural Modernity. Leiden, Bril

Marx, Karl (1968): Ökonomisch-philosophische Manuskripte aus dem Jahre 1844. /Karl Marx, Friedrich Engels: Werke, Bd 40./ Berlin, Dietz

Marx, Karl (1967): A tőke, I. Budapest, Magyar Helikon

Marx, Karl (1977): Gazdasági-politikai kéziratok 1844-ből. Budapest, Kossuth

Matheron, Alexandre (1988): Individu et communauté chez Spinoza. (Nouvelle édition.) Paris, Minuit

McDonald, Dwight (1963): A Theory of Mass Culture. In: Bernard Rosenberg – David Manning White (eds.): Mass Culture, The Popular Arts in America. Glencoe, Ill, Free Press

Merleau-Ponty, Maurice (1945): Phénoménologie de la perception. Paris, Gallimard

Merleau-Ponty, Maurice (2003): L’institution, La passivité Notes de cours au Collège de France (1954–1955). Paris, Belin

Merleau-Ponty, Maurice (2007): Látható és láthatatlan. Ford. Farkas Henrik – Szabó Zsigmond. Budapest, L’Harmattan–SZTE

Miklós Tamás (1988): József Attila metafizikája. Budapest, Magvető

Moholy–Nagy László (1930): A szelet-embertől az egész emberig. Korunk, Február. (korunk.org/, [letöltés 2016-04-17])

Molière (2004): A mizantróp. In: Petri György: Munkái. II. Műfordítások. Szerk. Réz Pál. Budapest, Magvető

Montaigne, Michel de (2013): Esszék. III. Ford. Csordás Gábor. Pécs, Jelenkor

Mouffe, Chantal (2005): On the Political. New York, Routledge

Negri, Antonio (1991): The Savage Anomaly. The Power of Spinoza’s Metaphysics and Politics. Minneapolis, Oxford, University of Minnesota Press

Negri, Antonio (2004): Subversive Spinoza: (Un)Contemporary Variations. Ed.: Murphy, Timothy S. Manchester–New York, Manchester University Press

Pascal, Blaise (2000): Gondolatok. Szeged, Lazi

Panofsky, Erwin (2002): A neoplatonikus irányzat és Michelangelo. Ford. Ruttkai Veronika. Enigma, 33. 85–141.

Radnóti Sándor (2010): Jöjj és láss! A modern művészetfogalom keletkezése. Winkelmann és a következmények. Budapest, Atlantisz

Rancière, Jacques (1975): La Leçon d’Althusser. Paris Gallimard

Rancière, Jacques (1995): La mésentente. Politique et philosophie. Paris, Galilée

Rancière, Jacques (2004): Malaise dans l’esthétique. Paris, Galilée

Rancière, Jacques (2008): Penser entre les disciplines. Une esthétique de la connaissance. INAESTHETIK – NR. 0 Theses on Contemporary Art

Rancière, Jacques (2009a): Les démocraties contre la démocratie. In: Agamben, Giorgio (ed.) (2009): Démocratie, dans quel état ? Paris,La Fabrique

Rancière, Jacques (2009b): Esztétika és politika. Ford. Jancsó Júlia. Budapest, Műcsarnok

Rancière, Jacques (2013): A felszabadult néző. Ford. Erhardt Miklós, Budapest, Műcsarnok

Ricoeur, Paul (2006): Az élő metafora. Ford. Jeney Éva. Budapest, Osiris

Riegl, Alois (1908): Die Entstehung der Barockkunst in Rom. Wien, Verlag von Anton Scholl

Rifkin, Jeremy (2014): The Zero Marginal Cost Society: The Internet of Things, the Collaborative Commons, and the Eclipse of Capitalism, London, Palgrave Macmillan

Sartre, Jean-Paul (2006): A lét és a semmi. Ford. Seregi Tamás. Budapest, L’Harmattan

Schiller, Friedrich (2005): Levelek az ember esztétikai neveléséről. In: Uő: Művészet- és történelemfilozófiai írások. Budapest, Atlantisz

Schlegel, Friedrich (1980a): Beszélgetések a költészetről. In: Schlegel, A. W. – F. Schlegel: Válogatott esztétikai írások. Ford. Tandori Dezső. Budapest, Gondolat

Schlegel, Friedrich (1980b): Lucinda. In: Schlegel, A. W. – F. Schlegel: Válogatott esztétikai írások. Ford. Tandori Dezső. Budapest, Gondolat

Serres, Michel (1984): Hermes. I. La communication. Paris, Ed. du Seuil

Spinoza, Baruch de (1925): Opera, I–IV. Hrsg. Carl Gebhardt. Heidelberg, Carl Winters

Spinoza, Benedictus de (1979). Etika. Ford. Szemere Samu. Budapest, Gondolat

Spinoza, Benedictus de (1980): Politikai tanulmány és levelezés. Ford. Szemere Samu. Budapest, Akadémiai Kiadó

Spinoza, Benedictus de (2002): Teológiai-politikai tanulmány. Ford. Szemere Samu, átdolg. Boros Gábor – Szalai Judit. Budapest, Osiris

Szécsényi Endre (2011): Miképp lehetséges politikai esztétika? (online) holmi.org/ [2017. 08. 18] (eredetileg: Holmi, 2011. január)

Szécsényi Endre (2012): Gustus spiritualis – megjegyzések a modern esztétika kialakulásához (online). holmi.org/ [2017. 08. 18.] (eredetileg: Holmi, 2012. december)

Tamás Gáspár Miklós (2005): Populizmus és elitizmus. Élet és Irodalom, XLIX. évfolyam 51. sz.

Tamás Gáspár Miklós (2012): Its all over now Baby Blue. Korunk, július

Tőzsér János (2016): Az Eszmélet és a filozófiai analízis. Élet és Irodalom, LX. évf., 45. sz.

Tverdota György (1987): Ihlet és eszmélet. József Attila a teremtő gondolkodás költője. Budapest, Gondolat

Tverdota György (2004): Tizenkét vers. Budapest, Gondolat

Veres András (2012): József Attila marxizmusáról. Kritika, március

Weber, Max (2009): Politikai szociológia. Ford. Erdélyi Ágnes. Budapest, Helikon

Weiss János (2000): Mi a romantika? Pécs, Jelenkor

Weiss János (2002): Metafizika és esztétika. Tanulmányok Adorno hagyatékáról. Budapest, Áron

Welsch, Wolfgang (2011): Esztétikai gondolkodás. Ford. Weiss János. Budapest, L’Harmattan

Wittkower, Rudolf (1986): A humanizmus korának építészeti elvei. Ford. Tatai Mária. Budapest, Gondolat

Jegyzetek

1 A fogalom baloldali használatához lásd Tamás 2005; Antal 2017.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 490 9

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache Licence 2.0