Ismertető

Gary a kehely megsemmisítésére indul, hogy elvágja a hajdani helytartó erejének forrását. Az út azonban komoly nehézségekkel várja.

A mágikus sereg pedig nem létezik. Hiánya óriási, mivel a navatloni nemesek hadat üzentek a koronáért – a hercegnek nehéz dolga lesz, ha varázserejét leplezve akar velük megküzdeni. Emma és Lora a megfelelő módszerek után kutatnak, hogy segítsék őt. Borrao fogságba kerül, és már most tudja, ha sikerül is a szökés, a rá váró szerelem nem bontakozhat ki.

Ahogy az események haladnak előre, egyre inkább kivilágosodik Tigrato valódi célja.

Vajon elég erőt ad legyőzéséhez a bizalom, a barátság és az eltökéltség?

A Hópelyhek májusban fantasy trilógia zárókötete csavaros fordulatokkal rántja le a leplet a még lappangó titkokról.

Navatlon, 2023

Darvas Petra: Magyarok Serege

© Darvas Petra 2023

Szöveggondozás: Nádasi Krisz, Csepeli Veronika, Bondár-Andor Kata

https://www.krisznadasiwrites.hu

Borítóterv: WBM Book Cover Design

E-book-előkészítés: Szabó Borka

Szerző Meta-oldalai:

https://www.facebook.com/darvaspetra/

https://www.instagram.com/darvaspetra_

https://www.tiktok.com/@darvaspetra

Felelős kiadó: Dudás Petra

© Navatlon 2023

epub ISBN: 978-615-01-8989-5

mobi ISBN: 978-615-01-8990-1

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1.

Tigrato pontosan tudta, hogy húga nem örül majd a meglepetésnek. Az egykori helytartó intett a foglyot közrefogó vöröstalpas katonáknak, majd kíséretével elindult felfelé a lépcsőn.

– Nem kétséges, hogy Elinor hírszerzőinek nyelve példaértékű gyorsasággal pörög, így hamarosan megtudja, kit szállítottunk a cellasorba – szólt első emberének, egyben sógorának, Bristnek.

– Óhajtod, hogy utánajárjak, kiket állított húgod maga mellé? – kérdezte alázatosan a kinevezett parancsnok.

– Neked nem az a dolgod, hogy arád megbízottai után kutass, hanem hogy kezeskedj érte, megfelelően helyezik el a börtönben a szerelmét.

– Ahogy rendelkezel, uram – hajbókolt a férfi, majd megvető hangsúllyal folytatta. – Elinor bizonyosan meghökken Argurin Mondrau jelenlétén.

– Korántsem annyira, mint az igazi meglepetésen – fűzte hozzá Tigrato.

– Természetesen.

Tigrato megállt a lépcső tetején, és katonája felé fordult.

– Miután meggyőződtél a fogoly helyzetéről, gyűjts híreket arról az új csoportról, a magyarokról. Tudni akarom, kik ők, és mit terveznek.

Brist fejet hajtott, és csattogó léptekkel indult lefelé a Verlox-erőd alagsori börtönébe.

Tigrato rövid ideig még állt, hogy szemét hozzászoktassa az erőteljes világossághoz. A hatalmas, boltíves ablakokon át napsugarak törtek be, meleg fénnyel árasztva el a folyosót. Por táncolta be a férfi útját, ahogy végighaladt a faajtók és szögletes oszlopok mellett, majd az utolsó előtti szoba korhadt bejárata előtt megállt. Rámarkolt a kopott kilincsgombra, bőrkesztyűje megcsikordult a fémen.

– Kísérjétek ide a húgomat – adta ki az utasítást az őt követő két vöröstalpasnak, majd belépett Elinor gyerekkori szobájába.

Az ajtó halk nyikorgással csukódott be mögötte. A félhomályban úszó, háromszög alaprajzú helyiségbe egyetlen, szintén háromszögletű ablaknyíláson keresztül érkezett be fény és levegő. A sugarak útját a baldachinos ágy és a barna szekrénysor mellett egy embernagyságú, álló tükör törte meg, melyet aranyozott szélű, vörös posztóval takartak le. Tigrato ennek segítségével nyert betekintést a kastélynak egy bizonyos szobájába, azonban ritkán használta, mivel erős mágiát igényelt.

Kopogtak, majd nyílt az ajtó. Elinor jelent meg két katona kíséretében, és vicsorogva torpant meg. Az egyik vöröstalpas megrántotta a karját, mire a nő halványsárga ruhájának csipkeszegélye végigsöpört a küszöbön.

– Miért hozattál ide? – fújt Elinor mérgesen.

– Meglepetésem van számodra, ami garantáltan elveszi a kedved attól, hogy ismét keresztezd az utam.

Tigrato hangsúlytalan közlésére Elinor szeme megrebbent.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Bátyja lassan közeledett felé.

– Elhiszem, az elmédre telepedő téboly miatt nem mérted fel eléggé, mekkora tévedés volt segíteni a fiadnak és annak a másvilági Mondrau fattyúnak kijutni innen az egyik becses ereklyémmel. Talán az okozza a ködöt, hogy bár okosnak képzeled magad, és azt hiszed, a hírszerzőidnek köszönhetően minden lépéseddel előttem jársz, mégis érhet meglepetés. – Egészen közel hajolt húga szigorú és rezzenéstelen arcához, majd meglendítve palástját oldalra libbent. Lekapta a tükörről a ponyvát. – Íme. A meglepetés.

A tükörben az egykori leányszobához hasonló helyiség képe mutatkozott, csak némileg tágasabb volt, az ablak elé sötét függönyt vontak. Ágy állt benne, szekrény, asztal és egy öreg komód. Az ágy lábánál Borrao kuporgott a padlón, fejét felhúzott térdére hajtotta.

Elinor arcából kifutott a vér. Néhány pillanatnyi mozdulatlanság után dühödten rávágott a tükörre, majd újabb és újabb csapást mért rá, de a felületen hajszálnyi repedés sem keletkezett.

– Azonnal engedd ki őt onnan! – Üvöltve támadt, de a két vöröstalpas lefogta.

Tigrato összefont ujjakkal, nyugodtan állt tovább előtte.

– Csillapodj, kedvesem.

– Engedd ki a fiamat!

– Ha kiengedném, nem lenne fogoly. Azt hitted, az lesz a nagy meglepetés, hogy rég nem látott szerelmed idehozatom? Ismerhetnél már ennyire. Az csak a második legnagyobb. – A tükörre mutatott. – Amennyiben hajlandó vagy lecsillapodni és végighallgatni, megengedem, hogy üdvözöld mindkettejüket, ugyanis szerelmed az imént érkezett meg. A kis hírnökeid pihenhetnek egy ideig.

Elinor feszült lélegzetvétel után lehunyta szemét, és bólintott.

– Mondd, mit akarsz – morzsolta a szavakat a fogai között.

Tigrato ajtón kívülre parancsolta katonáit, majd miután kettesben maradtak, rátért a lényegre.

– A legutóbb, amikor a fiad itt járt, azt mondta, szeretné, ha befogadnám és tanítanám őt, mintha a saját gyermekem lenne. Azt állította, nem érzi magát Mondraunak. Bevallom, néhány pillanatig hittem neki. Hinni akartam neki.

– Hagyd ezt a megjátszott érzelgősséget.

Tigrato felhorkant.

– Nem érted a lényeget, kedvesem. A fiad képes volt átverni engem. Sejtettem, hogy valamire készül, de olyan fortélyra, mint amit véghez is vitt, nem gondoltam. Felkínálja a másvilági fiú képességét, felajánlja szolgálatait, a következő pillanatban pedig kirántja a kelyhet a kezemből, és kiszabadítja a fiút. Zseniális. Igazi Verlox elme! Még szerencse, hogy én is Verlox vagyok, és felkészültem arra a csekély eshetőségre, hogy Borrao netán okosabb nálam.

Elinor lassan fújta ki a levegőt.

– Mire célzol?

– Arra, hogy briliáns elmémnek köszönhetjük Borrao ittlétét. Bár nem volt könnyű elérnem, hogy igyon velem egy kupa bort, szerencsére egyetlen korty is bőven elég volt ahhoz, hogy idekössem. Folyékony mágia, egyenesen a kehelyből. Ismerd el, páratlan ötlet.

– Elszipolyoztad a Mágusok Kelyhének erejét? – csattant fel Elinor. – Egyáltalán hová vezetted?

– A gloxánba, hát nem nyilvánvaló?

– Nem nyugszol addig, amíg… Meddig is? Mégis mi az, ami ennyire fontos, hogy őrült módjára hajszolod a mágiát?

– Utódot szeretnék.

– Megkapod tőlem! Hiszen ezért adtál hozzá ahhoz az ostoba Bristhez. Megteszem, amit kérsz, a béke jegyében újra testet adok a családi vérnek. Arról nem volt szó, hogy tovább hajtasz a mágia után.

– Pontosítsunk, kedvesem. – Tigrato bőrkesztyűjével végigsimított Elinor arcán, mire a nő megborzongva hátrált. – Azért maradtál itt, mert tudtad, idehozatom fogolynak Argurin Mondraut, hogy zsaroljalak vele. Azért maradtál itt, mert úgy érzed, ha itt vagy tűzközelben, féken tarthatsz, és ha megtudsz bármit a terveimről, elküldöd a hírt Navatlonba. Talán tévedek?

– Természetesen tévedsz – állította Elinor, majd elterelte a szót. – Mi a terved a fiammal? Nem ölheted meg, hiszen tudom, kinek a lelkét félted annyira. Már csak az övé maradt feláldozható…

– Hallgass! – Tigrato az ajkába harapott, vér serkent belőle. Húga nyakához kapott, és gyilkos pillantással meredt rá. Elinor állta a tekintetét. – Hogy lehetsz ilyen merész, amikor tudod, hogy ha megölném a fiadat, akkor a lányod lelke távozna az átkozott égiekhez, nem pedig Lyndia nővérünké.

– Akkor pontosítsunk – nyögte Elinor. – Ha én ölném meg magam, Lyndia lelke távozna az égbe, és az neked fájna.

– Nem teszed meg – közölte Tigrato színlelt nyugalommal. Keze remegett, fogai csikorogtak, majd elengedte húga nyakát.

Elinor köhécselve simogatta meg kipirosodott bőrét.

– Ne tegyél próbára.

***

– Nyugodj meg! – Felix megragadta Gary vállát, a tekintetét kereste, de ő egyre csak rázta a fejét, és képtelen volt ránézni apjára. Felix ismét alig tűnt idősebbnek nála, noha az előbb még negyvenéves önmaga külsejével rendelkezett. Ez is azt erősítette, amit apja az imént kimondott, és Gary nem akarta elhinni.

– Nem lehet a kvantán ezen a világon – motyogta.

A vészjósló némaság ezzel megszűnt. A verandán egy szempillantás alatt megjelentek az őrök, az udvar benépesült, holott az imént még egyetlen lélek sem járt arra. Felix a fal mellé húzta fiát. Szeme a Gary markában szorongatott barna, bőr övtáskára tévedt.

– Az ott…?

– A földön találtam. Valami történhetett Borraóval. Te nem láttál semmit? – Ekkor Gary felnézett apjára, és a látványtól újra elfogta a szomorúság.

Felix megrázta a fejét.

– Éppen az imént osontam ki ide, miután magamhoz tértem – magyarázta. – A szobámban öltöztem, és egyszer csak elsötétült előttem a világ. A következő pillanatban a padlón tértem magamhoz. Felkeltem, majd belenéztem a tükörbe… Azonnal tudtam, hogy ez csak egyféleképpen lehetséges, aztán megláttam a földön a kvantánt magam mellett.

– Nálad van? – hüledezett Gary. – Mutasd!

– Várj, ez nem ennyire egyszerű. – Felix egyik kezével a köpenyzsebébe nyúlt, majd megköszörülte a torkát. – Mondd csak, amikor átkerültél ebbe a világba, volt veled valaki a szobában?

– Nem, de ezt már mondtam.

– Biztos vagy benne?

– Már hogyne lennék az! – Gary felkapta a vizet. Megrántotta a vállát, hogy lerázza magáról apja kezét.

– Édesanyád hol volt? – puhatolózott Felix, mire Gary türelmetlenül széttárta a karját.

– Már mondtam, hogy lent volt a nappaliban. Hazaértem, beköszöntem neki, és felszaladtam a lépcsőn.

– Kérlek, idézd fel a villanás pillanatát. Egészen pontosan mi történt előtte?

– De hiszen már elmeséltem! Kerestem a fiókban a kvantánt, aztán elhomályosult a szoba, mintha egyre távolodnék, majd tompán hallottam, ahogy anyám belép és megkérdezi, jól vagyok-e… – Garynek torkán akadt a szó, felkapta fejét, és összenézett apjával. – Erre nem is emlékeztem, csak most, hogy ennyire konkrétan kérdezted. Igen, anyám bejött, de már látni nem láttam őt, csak hallottam, hogy valami csobban, aztán nem tudom. Miért? Mi van vele?

Felix lesütötte a szemét, lassan elővette köpenyzsebéből a kvantánt, és fia arca elé emelte.

Gary tüdejében bennrekedt a levegő.

A kő után kapott; Borrao övtáskája a kövezeten csattant.

A kvantánban anyja kicsinyített mása feküdt, szeme lecsukva, mellkasa lassan mozgott. Arca felett kék hópehely lebegett.

– De mégis hogyan? – Remegő kézzel forgatta a követ. – Szedjük ki belőle!

– Nézd, nem tudom, ott van-e a kőben, vagy ez csak a kivetülése, de bajt sejtek. Biztos vagyok benne, hogy a druidák tudnak segíteni. Elmegyünk hozzájuk, rendben?

Gary még magához sem tért, amikor Rodin, a parancsnok első embere hozzájuk lépett. Ám a fiú képtelen volt arra, hogy feléje forduljon. Szorosan rámarkolt a kőre, a hideg falnak dőlt, majd lassan a földre csúszott.

***

A tükörben mozgást észleltek, Elinor és Tigrato egyszerre fordult oda. Borrao az ágy rúdjába kapaszkodva lassan felsegítette magát. A nő a tükörhöz lépett, és megsimította a lapját.

– Mitől tűnik ennyire erőtlennek? Hogyhogy nem használta a képességét, hogy megszökjön?

– Mindent a maga idejében, kedvesem – dalolta Tigrato, és miután sötétszürke ingujjával megtörölte vérző ajkát, csettintett. – A kehely mágiáját belevezettem a gloxánba, így medret képeztem a kehelyből, tehát az már nem gyűjti, hanem felém áramoltatja a mágiát.

– Csupán idő kérdése, és a varázslók erre is rájönnek – szúrta közbe Elinor.

– Az idő egyelőre úgy tűnik, nekem dolgozik. Türelmes ember vagyok – jelentette ki a bátyja, majd Borrao felé intett. – Az első próba a fiad idehozatala volt, és szemlátomást ezen a téren sem vallottam kudarcot; a varázslat tehát működik. Elég volt egy mágikus tárgy és némi szemfényvesztés, ez a kehelynek egyébként is a sajátos gyűjtővarázslata. Már csak ki kell találnom, miként vonzhatom magamhoz világunk összes mágiáját.

– Lehetetlen! A természetet a tündérmágia tartja fent, azt nem gyűjtheted össze.

– Arra nincs is szükségem, nem vetélytárs.

– Ha a tiéd lenne a világon az összes mágia, az mégis miért lenne jó?

– Legyen elég annyi, hogy elképesztően erős varázslatra van szükségem ahhoz, amit tervezek. A világunk gondja mellett érdekel még, amit a fiadról kívánok szólni?

– Folytasd – morogta Elinor.

– A gloxánnal el akartam venni az erejét, mivelhogy az is mágia, de csalódnom kellett, nem jártam sikerrel. Van sejtésed róla, miért lehetséges ez? Nekem van, de az illem azt diktálja, érdeklődjek beszélgetőtársam gondolatai felől is.

Elinor figyelme fiára rebbent, majd vissza bátyjára.

– Talán kérdezz meg egy valós mágiával rendelkező lényt.

– Elég ebből! Egyelőre karperecet tettem rá, hogy gátoljam az erejét.

– Csak nem a…?

– De. Elővettem azt a mágikus tárgyat, amiről azt hitted, már régen megsemmisült. Ez csattant Ármin herceg csuklóján is, amikor az apja élvezhette a híres Verlox-féle vendéglátást. A tündérek ugyan le tudták fejteni róla, de megőrizni képtelenek voltak, persze erről mélyen hallgatnak. Ilyen népek ezek a tündérek. – Hangosan felröhögött. – Ennek ellenére fokozatosan gyengítem a testét, éheztetem és borral itatom, hogy biztosan ne tudjon elszökni, amikor végre elvenném az erejét, az ugyanis sem a karpereccel, sem gazdája eszméletlen állapotában nem működik. De legalább kevés borra van szükség, elvégre a Mondrauknak hamar megárt az ital. Néhány szép vágást is kapott a hátára meg a karjára, arra rá alkoholos borogatást – zárta le a magyarázatot Tigrato önelégült vigyorral.

– Te átkozott! – mordult rá Elinor, mire Tigrato ököllel a falnak csapott.

– Jár nekem a világ összes mágiája! A fiad pedig szenvedjen csak, elég sok bosszúságot okozott nekem. Majd amikor már csupán alig lesz ébren, elveszem az erejét, aztán addig töröm a csontjait, amíg mindketten a leghűségesebb támogatóim nem lesztek!

Elinor harsányan felnevetett.

– Milyen szomorú, hogy erőszakkal kell embereket szerezz magad mellé, Tigrato Verlox. Szomorú, hogy nincsen a világon senki, aki szeretne téged.

Bátyja pofonjától Elinor hátratántorodott, és a baldachint tartó oszlopba kapaszkodott. Zilált, sötét tincsei pírba borult arcába hullottak.

– Ne feledd, hogy két Mondrau is van Viszkariában, számos törhető csonttal – emlékeztette Tigrato. – Ha a dolgok nem a kedvemre alakulnak, a férjed örömest átrendezi Argurin vázrendszerét.

Elinor kihúzta magát, fújt egyet, a tükörhöz sétált, és megsimogatta fia képmását.

– Bárcsak gyerekoromban megszöktem volna ebből a házból. Ha tudom, hogy sokkal többre vagyok képes, mint falakon áthatolni, és hogy gyakorlással egyre messzebbre juthatok, megtettem volna, legalább az esküvőm előtt. De apánk elhitette velem, a képességem valójában átok, és ha túl sokat próbálkozom, benne ragadok a falban. – Ismét megérintette a fényes felületet. – Magam is megtapasztaltam, mekkora terhet adtam át a fiamnak. Őszintén azt kívánom, bárcsak elvehetnéd tőle.

– El is veszem – jelentette ki Tigrato. – De te azért nem szöktél meg, mert mártír vagy. Túlságosan könnyen elfogadtad a sorsodat. Ez nemes anyánk vére.

– Nemes anyánk nem mártír, önszántából ment hozzá egy Verloxhoz. Erre a tettére nincsen mentség.

Tigrato gúnyosan felhorkant, és a háromszögletű ablakhoz sietett. Vigyorogva kitekintett rajta, a távoli pengeormok felé mutatott, majd visszafordult húgához.

– Ha sokáig sértegeted nemes anyánkat, jégesőt bocsát ránk az égből.

Elinor fásultan sóhajtott.

– Melyik szobában van a fiam? Meg akarom látogatni.

– Még én sem tettem tiszteletem nála. Élnék az elsőbbséggel. Addig máshová mész – közölte higgadtan Tigrato, és kikiáltott az ajtó előtt várakozó őröknek. – No de nem ám a szerelmedhez a cellasorba, hanem apánkhoz, elbúcsúzni, mielőtt elhamvasztjuk és a homokfodrokba szórjuk testének finom porát.

– Micsoda?

– Jól hallottad, a végére tartogattam a nagy hírt, apánk ma reggel eltávozott; magam csuktam le a szemét.

2.

Gary a tanácsteremben egy székbe roskadva várakozott, a kvantánt szorongatta. Felix mellette állt, ujjaival egy üres szék támláján dobolt, az asztalon Borrao övtáskája hevert. Odakint heves zivatar kerekedett, jégdarabok kopogtak a párkányon, esőillat lengte be a szobát, keveredve az ázott kövek falból áradó jellegzetes dohosságával.

Aitor kilökte a kétszárnyú ajtót, sötét pelerinje vad fodrokat vetett. Mögötte Ármin, Lora és Emma sietett, majd Rodin zárta a sort, két őrt utasítva az ajtó elé. A parancsnok az asztalhoz vonult, és felkapta a táskát.

– Pontosan hol találtál rá? – szegezte a kérdést Garynek. Egész teste remegett, ahogyan a szíjat szorította. – Beszélj!

Gary riadtan pattant fel, mire Felix elébe állt. Aitor elsápadt öccse fiatalsága láttán.

– Jól látod, nem csupán neked van most problémád – közölte Felix határozottan. – Higgadj le, és beszéljünk.

Éles vijjogás harsant, mintha sirályok dalolnának. A szoba egy pillanatra elsötétült, árny húzott el az ablak előtt. Mindannyian arrafelé kapták a fejüket, Rodin a kardjáért nyúlt, ám ekkor Babér landolt a párkányon és bedugta fejét. Csapzott volt, szeme grafitszürkén villant.

– Ó, pardon, intézem – kurjantott Lora, és fürgén odalibbent, felszökkent a sárkány hátára, miközben kedvesen megdorgálta, amiért viharban elhagyta a pajtát. Indulás előtt felöltötte a csuklyát.

Emma Garyhez lépett és megfogta a kvantánt görcsösen szorító kezét. Nem kérdezett, de szeme elkerekedett az alvó nő láttán.

– Bocsássatok meg – mondta Aitor karcosan. – Rodin hozta a hírt, hogy Borrao eltűnt, és Gary, te találtál rá a táskára. Nem tudtam, hogy a kvantán…

– Senki nem hibáztat ezért – szólt közbe Felix, majd röviden összefoglalta, hogyan talált rá a kőre, aztán Garyre.

– Értem. Vagyis sejtésed szerint nincsen összefüggés a két eset között. – A parancsnok hümmögött, majd az ajtó felé fordult. – Rodin, legalább négy csapatot küldj ki a városba, és négyet a városon kívülre, keressék a fiamat.

– Aitor, meg ne haragudj, hogy ezt mondom – óvatoskodott a férfi –, de akkor alig maradna őr a várban és…

– Nem jelentést kértem, hanem parancsot adtam.

– Értelek, uram, de a vár védelme, a sereg, ha netán bármi baj…

– Ha kell, a világ végére is küldök csapatot a fiamért!

– Rodinnak igaza van – vetette közbe a herceg, és Aitor mellé lépett. – Nem kockáztathatjuk, hogy elegendő őrizet nélkül hagyjuk a várat.

– Nem érdekel, mit gondolsz, Ármin – förmedt rá Aitor, mire a többiek összerezzentek. – Én vagyok a parancsnok, és eltűnt a fiam. Amíg vészcsend van, megtehetem, hogy a hozzájárulásod nélkül rendelkezzek a katonákkal. Most pedig nem fenyegetnek bennünket ellenséges csapatok, mivel megállapodtál velük egy holdórányi fegyverszünetben.

– Értem, de az elmondottak alapján bizonyosan mágia tüntette el Borraót, a katonáid nem találhatják meg. Talán a druidák vagy a tündérek segíthetnek.

– Nem ülök tétlenül, amíg elő nem kerül a fiam.

– Csak annyit kérek, hogy kevesebb mustáringest küldj ki.

Aitor arca elvörösödött, tekintete összefeszült a hercegével. Gyöngyözött a homloka, körmei belevájtak a barna bőrtáskába. Lepillantott rá, majd ismét kiadta Rodinnak a parancsot.

– Négy csapatot a városba, négyet a városon kívülre.

– Aitor… – nyögte Ármin, mire a parancsnok feléje fordult.

– Még nincs korona a fejeden, ifjú herceg. Ezt ne feledd!

A megvető hangsúlytól megfagyott a levegő a teremben. Aitor elfordult, és Gary elé lépve a kőért nyújtotta a kezét. A fiú vonakodva adta át. Ármin az ajtóhoz, az éppen távozó Rodin elé teleportált, és a férfi fülébe súgott.

– Tegyél belátásod szerint, ahogyan a józan ész megkívánja. Navatlonért. A leendő királyért.

Rodin hátrapillantott parancsnokára, majd vissza a trónörökösre. Bólintott, mire Ármin visszateleportált Aitor mögé, a katona pedig távozott.

A parancsnok egyik kezében fia derékszíját, a másikban a kvantánt markolta. Gary szíve összeszorult. Mindkét tárgy számára fontos emberhez kötődött, és fogalma sem volt, mit jelenthet az, amit lát.

Rodin szaladt vissza, kezében összehengergetett sárga papírost tartott.

– Elnézést, Aitor, levél érkezett lerd Bairontól – tudatta reszketeg hangon. – Hadat üzen, háborút akar, ha nem adjuk át a koronát. A vészcsendnek vége.

– Micsoda? – hördült fel Ármin. – Ezt mégis hogy képzeli? Megállapodtunk.

– Azonnali szükség van egy sereg megszervezésére – reagált Aitor. – Írunk a szövetségeseinknek. Bairon nem arról híres, hogy csak ígérget. Minden hadra fogható emberre számítunk.

– Hívjam vissza a csapatokat? – vetette fel Rodin.

– A parancs elhangzott – erősítette meg Aitor. – Nem az a nyolc csapat fog hiányozni. Máshonnan szerzünk embert, megmondtam.

– Toborzunk a nép közül is? – kérdezte Ármin.

– Egyelőre nem. Idehívom Liát, ti menjetek el a varázslókhoz. Kérdezzetek rá arra a védelmi burokra, amit említettél az étkezőben. Sürgessétek meg a folyamatot. És persze a másvilági fiatalok ügyében is érdeklődjetek. Ez nem a ti harcotok, a saját feladatotok legyen számotokra a legfontosabb.

Ármin bólintott, mire Aitor visszaadta a követ Garynek. Kósza pillantást vetett öccsére, de hamar elvonta róla a tekintetét, azzal kiviharzott a teremből.

– Szóhoz sem jutok, srácok – bökte ki Emma, és megsimogatta Gary hátát. – Sajnálom az édesanyád.

– Máris indulunk – jelentette Ármin. Fényspirál jelent meg előtte, mely aranyló fényű, leveles indaként pattogtatta szikráit. Ezüstporfelhővé fejlődve gyöngyházas csillámokban elillant velük.

***

Lora hiába utasította, hogy a pajta felé vegye az irányt, Babér az erdőbe repítette gazdáját. Arcába csapott a megszelídült eső, és hiába küzdött ellene kapucnival, az erős szél alákapott, rendre lefújva a fejéről. Szorosan markolta sárkányát, arcát a puha pikkelyekre fektette.

Amikor Babér lefelé pördült, Lora felemelkedett, és elnézte az alatta elterülő tájat. A szél abbamaradt, az eső elállt, nedves avarillat áradt. A tarka leveleken elfolyt cseppeken megcsillant a napfény, mintha világító folyók kanyarognának. Verébre emlékeztető kék, zöld, sárga madarak röppentek köréjük, és játékos tivornyába csaptak. Lora tisztelegve üdvözölte őket, mire azok Babér elé libbentek, és mutatták az utat.

A lombok közé fúrták magukat, Lora arcába langyos vízpermet spriccelt. Élénkzöld mohával borított, magas domboldalnál parkoltak le a bronzos árnyalatú lombok alatt. A föld göröngyökbe tömörült, néhol jókora kődarabok ékelődtek a földbe, melyeket szintén puha moha lepett. Lora tudta, hogy errefelé a természetellenes is természetes, de azért a vakító UV-zöldtől még az ő szeme is káprázott.

Jó, hogy itt vagy.

Lora a hang irányába perdült, ekkor vette észre, hogy az egyik földkupacnak vélt göröngy valójában a színrókája. Az állat hevesen rázta ki zöld bundáját.

– Összebeszéltetek? – kérdezte gyanakvón, mire Babér játékosan kilógatta lila nyelvét, és oldalra billentette a fejét.

Én kérettelek ide – üzente a róka.

– Jó, de megoldható lenne, hogy visszaváltozz vörössé? Vibrál a szemem, ha rád nézek.

A róka az egyik rög tövébe somfordált, leült, és fokozatosan kivörösítette bundáját. Fehér pofáját a göröngy felé fordította.

Oda ülj le.

Lora helyet foglalt a neki felkínált mohapárnás szikladarabon; puhább volt, mint gondolta, és meglepte, hogy nem vizes. Babér eközben letelepedett a domb mellé, fejét a földre hajtotta, majd lehunyta a szemét.

A nevem Alern, ha elfelejtetted volna.

– Nem felejtettem el – blöffölt Lora. – Na de mondd, miért akartál látni?

Elsősorban köszönetet mondanék, amiért hozzásegítettél minket, hogy visszatérhessünk Monarda erdejébe. Van azonban egy másik, komolyabb téma is. Ritkán avatkozunk bele az emberek dolgába, de ami most történik, bennünket is érint.

– Ne csigázz.

Lora lecsusszant a róka mellé. Az állat megnyalta a lány orrát, aztán szemlesütve néhány centit hátrált.

Elnézést, ez ösztönös volt.

– Ja, nem gond – nevetett Lora és megcirógatta a róka marját. – Állatbarát vagyok.

Alern halkan felmordult és tovább hátrált. Lora megadón felemelte a kezét.

Köszönöm. Nem szeretem, ha hozzám érnek. – Az állat megrázta magát, és folytatta. – Talán tudomásodra jutott már, hogy a házak tagjai mozgolódnak, egymásnak támadnak, amiért régen eltitkolt események kerülnek napvilágra. Ezek súlyos titkok, olyasmik, mint hogy ki ártott a másiknak a múltban anélkül, hogy az kiderült volna. Intrikák, csalások, gyilkosságok. Újabban sehol sem biztonságos.

– Úgy tudtam, Monarda földje az, őt senki nem háborgatja. Vagy a tündérek földje, ami… Nem is létezik, vagyis egy párhuzamos síkon van, vagy mit tudom én.

Nem csak Monarda földjén élnek állatok, társaink élete is fontos számunkra. De nem csupán ezért hívtalak. Úgy értesültem a katonáktól, hogy Monarda azt tervezi, meglátogatja Aitort, hogy behajtsa rajta a fia által tett ígéretet a védelemmel kapcsolatban.

Lora megemelte az ujját.

– Na várjunk, egyszerre csak egy téma. Te beszélgetsz a katonákkal is?

Mondhatni…

A róka ravaszkásan megmozgatta a fülét, és megváltoztatta farka színét, hogy az beleolvadjon a környezetébe, majd újra megjelent.

– Jó, tegyük fel, hogy a királynőnek szüksége van seregre. Ha jól tudom, így hívatja magát.

Monarda tudja jól, hogy hamarosan döntenie kell, kinek az oldalára áll, hiszen ha egy holdóra múltán a herceg még nem bizonyított azzal, hogy megállítja Tigratót, mindenképpen megtámadják a várat a koronáért. Monarda sejtése szerint ez már korábban is megtörténhet, hiszen a házak hadi készültségben vannak.

– És ha Monarda a herceg oldalára áll, nem engedheti át a seregeket a földjén, vagyis leigázzák őt is, mert akkora serege nincs, hogy többháznyi katonával elbánjon – találgatott Lora.

Így van, de ha átengedi a seregeket, azzal a herceg ellen cselekszik. Monarda, bármennyire is hihetetlen, a korona oldalára kíván állni, hogy továbbra is tarthassa a békevonalat, ám ezzel könnyen mások célpontjává válik. Szüksége lesz tehát a Borrao által megígért seregre, elnevezése szerint a Magyarok Seregére, hogy saját területét megvédje, ezzel pedig a korona hasznára is válik, mert a földje esetlegesen mentsvárként szolgálhat a királyság számára.

– Hoppá. Viszont az a gond, hogy Borrao eltűnt, így Monarda hiába érkezne, nem tud vele beszélni az ígéretéről, ráadásul… Szóval az az igazság, hogy…

Nincs sereg.

– Nincs.

Tudom.

– Ez kínos, ugye?

Nem állítom, hogy nem.

– Akkor mi a teendő?

Monarda egyelőre kivár. Ha a felderítők megüzennék, hogy ellene is mozgolódnak az ellenséges csapatok, akkor nem késlekedne behajtani az ígéretet.

– Az a baj, hogy amióta Tigrato kivonta a sereget Navatlonból, a mustáringesek is marha kevesen vannak ahhoz, hogy háború esetén megvédjék a várat, így nyilván jól jönne Monarda segítsége, de hát én csak egy lány vagyok, nem holmi hadi észkombájn, hogy ilyeneken elmélkedjek. Miben segíthetek tehát?

Amikor elérkezik az idő, biztosítsd Monardát és Aitort az állatok jelenlétéről. Mi, erdőlakók mindannyian hálával tartozunk az új otthonért, ezért harcolunk. Megharapjuk, elüldözzük, megöljük az ellenséget.

Alern hátán felállt a szőr, vicsorgott, teste megfeszült. Fekete madár röppent fel egy ágról, mire a sárkány felemelte a fejét. Szeme riadt vörösre váltott.

– Ó, jut eszembe! Babért is a szolgálatába ígértük – mondta Lora. – De vele is csak eggyel többen vagyunk, Monarda nem érné be ennyivel. Kiröhögne, ha azzal állnánk elé, hogy „helló, mostantól te lehetsz az állatok királynője”. Nekem amúgy tetszene ez a titulus, de neki nyilván nem.

Valóban nem, de a haragját csillapíthatja, ha mi, állatok mellette állunk, megvédjük a földjét. Navatlonért, az otthonunkért.

Lora elnézte egy varjúalkatú madár röptét, amint eltűnik a lombok felett, majd Babérra rebbent a tekintete. A sárkány szeme úgy ragyogott, mint egy villanykörte; Lora megpróbált a saját feje felett is elképzelni egyet, mintha ötlete támadt volna egy rajzolt világban. Ravaszkás mosolyra húzta a száját.

***

A druidák Berolna barlangos területén éltek, mélyedésekben, sziklába vájt üregekben, járatokban. A falakat tapasztott sárral burkolták, posztókkal, faelemekkel csinosították. Olyan látványt nyújtott, mint egy elhagyott, majd belakott kőbánya.

Ármin a központi helyiségbe teleportálta magukat, amelyet egy széles szirt mögötti barlangos mélyedésben alakítottak ki. Sorbus, a legidősebb varázsló köszöntötte; kopasz feje a szikla árnyékában is rikított.

A magasan elterülő, homokkal fedett, sík szakaszon gyakran összegyűlhettek, erről a tűzrakó és a köréje rendezett fahasábok árulkodtak. A barlangban fáklyák, polcok sorakoztak misztikus félhomályban, középen asztal állt, rajta lapos fémtál, melybe vizet csurgattak. Ahogyan Nivella, a legtapasztaltabb női varázsló egy fából faragott rúddal körözött a tál szélén, éles dallam indult útjára, a víz körkörös fodrokkal felelt rá. Föléje emelte a kvantánt, egyre közelebb eresztette, majd óvatosan belehelyezte a sekély víz felszínén táncoló gyűrűk közepébe. A kő fehér fénybe borult, a benne lévő hópehelyből élénk ragyogás lövellt ki. A fénycsóva lassan tekergőző kígyó alakját öltötte, majd a teremtmény forgó, csavaros szarvat növesztett. Szeme helyén örvény vibrált. Sziszegve hajolt Gary arcához.

– Jól vagy? – kérdezte Ármin, és megragadta a vállát. – Elsápadtál.

Gary tüdejében megrekedt a levegő. A kőre bámult, de az ragyogva feküdt a tál vízben, kígyónak nyoma sem volt – a többiek nyilván nem észlelték, amit ő.

– Semmi baj, csak izgulok, ez minden – habogta.

– Különös – lehelte Nivella a kvantán felett mozgatva kezét. – Olyasmit érzek, amit nem tudok értelmezni, mintha a világunkon túlmutató varázslat lenne.

– Mintha a másik világ mágiája lenne? – kérdezte Sorbus izgatottan.

– Nálunk nincsen mágia – jelentette ki Gary.

– Éppen ezért ennyire különös – tűnődött Nivella, majd hátrahajtotta barna csuklyáját. Sötét fonatából kuszán lengedeztek a szálak.

Gary a kőre fókuszált, és addig nézte anyja alakját, míg a körülötte lévő halk beszélgetés tompa zörejjé mosódott össze, mintha ismét víz lepné el, holott látása tiszta volt. A kép megremegett, majd egyre erősebben vibrált előtte. Gary keze nem moccant, torka elszorult, pánik öntötte el a testét. Az alak elnyúlt, kihullámzott a kőből, és ekkor mardukká fejlődött. Garyt kínai sárkányra emlékeztette. Kígyózott felé, forgó szarva, fénylő szeme megbabonázta, és amikor egészen közel érkezett az arcához, kiöltötte a nyelvét. Gary villámütésszerűen érezte meg, mellkasa összeszorult, keze, lába reszketett, mintha tűhegyek szurkálnák. Két karja előrelendült, két tenyere egymás felé fordult.

Egyik kezéből kék fény ömlött, melyet a másikból kicsapó narancsos lángnyelvek kóstolgattak. Összefonódásuk gömbbé fejlődött, körülötte gyűrűzve izzott a levegő, benne úgy fodrozódtak a lángok, mint a víz hullámai.

Mély levegőt vett, látása elködösült, közben a nevét hallotta – de nem Árminék szólították, hanem egy lány. Színes homály vette körül, lábával az üres térben lóbált. Aztán meleg szikrák pattogtak, egyszeriben kitisztult a látása, és szemben megpillantotta Tribulint. A Mágia Terében volt.

Körülöttük azok a fényes gömbök lebegtek, amelyek odalentről színes csillagoknak tűnnek. Háttérben a csillagbölcsők és a ponyvaszerű, hártyás szakaszok váltották egymást. Tribulin fehér ruhája gyöngyházfényben irizált, haja hullámzott, noha nem volt légmozgás. Hűvösség áradt felőle. Ragyogó narancssárga, kiszáradt korallzátonyra hasonlító képződmény jelent meg a lábuk alatt és mellettük.

– Megilletődtél – közölte Tribulin, kíváncsian oldalra billentve a fejét.

– Legközelebb próbálj meg kevésbé hatásvadász eszközökkel idehozni, jó? – morogta Gary, és megpróbálta rendezni a légzését. – Ez a marduk azért túlzás volt.

– Én nem küldtem fénykígyót érted, te hívtál engem.

– Nem hívtalak. Nem is tudtam, hogy képes vagyok rá.

– A tűzlobbantás és a fénymágia együttesen alkotja meg azt a labdát, amelynek segítségével kapcsolatba léphetsz velem, ezért vagy itt. A marduk természetét ismerem, azt is tudom, hogy megmart téged. Fontosak vagytok egymásnak, de ez nem ide tartozik.

– Na várjunk csak, azért nem baj, ha erről is beszélsz. Elég ijesztő volt.

– Csak kövesd, az a fontos – mondta kurtán Tribulin, majd közelebb lépett hozzá. Arcát lilás fény árnyékolta. – Édesanyád és a kvantán miatt vagy itt.

– Mit tudsz róluk?

– Nos, ez rendkívül egyszerű, egyben bonyolult is. – Tribulin kitárta karját, a színes golyók köréörvénylettek. – Édesanyád részben a kőben van, részben itt, a Mágia Terében, a köztes térben. Ezt aligha tudom másként elmagyarázni.

– Azért megpróbálhatnád.

– Készülj fel arra, hogy amit mondani fogok, az kellemetlen lesz. – Tribulin előreemelte a kezét, és a színes gyöngyökből megformálta a kvantán képmását, benne Gary anyjával. – A kvantán véletlenül, egyúttal szándékosan kebelezte be őt. Édesanyád valószínűleg a legrosszabbkor volt ott, ahol épp tartózkodott, és valójában a kvantán önszántán kívül ugyan, de megmentette. Csak úgy tudod kiszabadítani onnan, ha megsemmisítitek a követ.

– De akkor nem juthatunk haza, mert a varázslók csak úgy tudnak portált nyitni, ha mind a két kő nálunk van. Még a gloxánt is meg kell szereznünk.

Tribulin biccentett.

– Ez azért is lenne szükséges, mert Tigrato abban gyűjti össze az erejét. Hiába szereztétek vissza a kelyhet, a nagybátyám csatornát képzett belőle, hogy azon keresztül szipolyozza el a varázserőt. Ekkora hatalommal a birtokában képes lenne egyedül a gloxánnal is kaput nyitni a ti világotokba.

– Miért tenné ezt?

– Elméletben értettem – vágta rá Tribulin. – Valójában az a fontos, hogy megsemmisítsétek a kelyhet, és helyrebillentsétek a mágia eloszlását a világban.

– Ez meglesz – jelentette ki Gary határozottan. – Utána legyőzzük Tigratót, és megnyitjuk az utat hazafelé.

– Bármilyen módon is nyittok portált, a kvantánból csak egyféleképpen tudod kiszabadítani édesanyád: a megnyitás pillanatában a varázslók megsemmisítik, és ő visszatér veletek.

– Ez jó hír.

Tribulin lehajtotta a fejét.

– Nem, Gary, nem jó hír. Ha édesanyád visszamegy a ti világotokba, biztosan meghal.

3.

Elinor kilépett apja szobájából, és megkönnyebbülten behúzta maga után az ajtót. Nem gondolta volna, hogy a halott férfi látványa semmilyen érzelmet nem vált majd ki belőle.

A két kísérő őr szorosan követte a folyosón, míg egy harmadik vöröstalpas katona lépésekkel előttük járt. Elinor lassan andalgott, örömét lelte abban, hogy fékezheti a tempójukat. Az ablakív felé tekintett, a magas ormok felett madarak repkedtek, a felhők alatt szürke sávot képezve vonultak. Nem akart a magány fogságában üldögélni, fiát és Argurint akarta látni. Amint belépett szobájába, hátrafordult és erélyesen a katonákhoz szólt.

– Nem érzem jól magam. Kéretem a mestert.

A férfiak bólintottak és rázárták az ajtót. Elinor gyűlölte anyja egykori szobáját, kísértette az emléke. A nő olyannyira képtelen volt feldolgozni imádott lányának, Lyndiának halálát, hogy tudomást sem véve újszülöttjéről, Elinorról, hetekre bezárkózott ide, majd önmaga árnyékaként gyötrődve néhány holdórával később mérget hajtott fel bánatában. Elinornak sem anyja, sem apja nem volt támasza, bátyja hosszú évekig tartó némasága és egyre ébredező erőszakos személyisége az őrületbe kergette.

Lefejtette válláról barna kendőjét, és a jókora baldachinos ágyba dőlt. Amíg a mester megérkezett, lehúzta cipőjét, majd magára simította a nehéz, bordó selyemtakarót. Az ablak felé fordult, a madarak röptét figyelte a ragyogó kék égen.

Kopogás törte meg az idillt, Elinor vékony hangon, fejfájást színlelve szólította be a mestert. Az idősödő férfi udvariasan meghajolt. Feje búbján ősz haja erősen ritkult, fehér szakálla mellkasát verdeste.

– Úgy értesültem, gyengélkedik, asszonyom – mondta, mire Elinor az ágyhoz intette.

– Émelygek, hasogat a fejem, erőtlennek érzem magam.

– Talán a gyász miatt – hümmögte a férfi. – Fogadja őszinte részvétem az édesapja miatt.

– Nem a gyász miatt. Máskor is éreztem ilyet, tudom, mitől van. – Elinor a hasára tette a kezét a pléden keresztül. – Egy anya megérzi az ilyesmit.

– Engedje meg, asszonyom, de ehhez azért több bizonyosság szükséges.

– Maga volt már várandós? – jegyezte meg csípősen Elinor.

– Nos… Én ugyebár nem lehetek.

– Akkor hát nem tudja, milyen érzés. Én viszont tudom.

– Értettem – hajbókolt a férfi. – Miben lehetek akkor szolgálatára, ha nem a vizsgálatban?

– Tájékoztasd bátyámat a hírről, és mondd azt, hogy megvizsgáltál.

– De asszonyom…

– Ha nem teszed, amit mondtam, még egy halottat visznek ki ma az erődből. – Elinor vicsorogva meredt a férfire, mire az félve bólintott. – Helyes. A férjemről majd én gondoskodom. Hozz főzetet fejfájásra, szédülésre, görcsökre. Utóbbi kifejezetten erős legyen.

– Ilyen erős fájdalmaid vannak?

– Készítsd el, amit kértem. – Elinor megragadta a férfi kezét. – És még valami… Hogy van a fiam? No és az új fogoly?

– Asszonyom, én nem mondhatok semmit.

– Beszélj!

Olyan erősen belemélyesztette körmeit a férfi karjába, hogy az feljajdult.

– A foglyot egyszer láttam csupán – hadarta. – Gyenge volt, de együttműködő, ezért nem esett bántódása. Úgy tudom, megfürdették és rendes koszton tartják.

Elinor megkönnyebbülve engedett a szorításon, de uralkodott érzelmein.

– És a fiam?

– Uram utasítását kell követnem.

– Beszélj a fiamról! – Elinor újra rászorított a férfi karjára.

– Vágásokat ejtettünk a hátán, a karján, és tiszta alkohollal mossuk. Ezenkívül borral itatjuk.

– Mennyi bort adsz neki?

– Én csak teszem a dolgom, és ellenőrzöm az állapotát. Kábán kell tartanunk… Kérem, asszonyom, én csak a…

– Mennyi bort adsz neki?

– Csupán egyetlen kupával reggel és este, de már ez is megárt neki.

Elinor meghökkenve pislogott, aztán hamar rendezte a vonásait és köhintett.

– Igaz is, hiszen Mondrau, azok nem bírják az italt.

– Kérem, asszonyom, én csak a parancsot teljesítem, de gondoskodom róla, hogy egyék.

– Elmehetsz. – Elinor ellökte magától. – Nézd el egy várandós nő indulatait, aki aggódik fia miatt. Intézd, amit kértem.

– Természetesen, asszonyom.

A férfi sietősen hátrált, majd távozott.

***

Hogy az én anyám halott a saját világunkban? – Gary tudatáig csak lassan értek el Tribulin szavai.

– Ezt mégis honnan veszed? – kérdezte riadtan. – Hogyan lehet valaki halott az egyik világban, míg a másikban nem?

– Olyan dolog miatt lehetséges, ami ebben a világban nem létezik – magyarázta Tribulin. – A kvantán megmentette őt azzal, hogy a halál pillanata előtt áthozta őt a Mágia Terébe, majd megjelent apádnál. De a kő nem gondolkodik, csak érez, ösztönösen jelent meg nála. Emiatt is szerencsésebb lenne, ha Felix nem menne a közelébe, nehogy ismét magába zárja.

Garynek eszébe jutott, hogy a kő mellett megbolondultak az elektromos eszközök. Bevillant elméjébe az eltűnése előtti pillanat: üveggolyók hullottak rá, vízcseppekké válva a testén. A szoba másik felében is záporozott, pocsolya gyűlt össze a küszöbnél. Csobbanást hallott, anyja belépett a szobába, és a villanykapcsolóhoz nyúlt.

– Elektromosság – nyögte. – Az nincsen ebben a világban. A hazatérésünk most is ugyanarra a pillanatra esik majd, mint amikor átjöttünk?

– Igen.

– Vagyis az anyámat a következő pillanatban valószínűleg megrázná az áram, de engem nem, mert én messze álltam, és nem is a vízben – motyogta. – Nem akarom elhinni. Biztosan van más megoldás!

Gary szíve hevesen kalapált, fulladás tört rá. Szorosan kapaszkodott a korallszerű képződménybe, és várta, hogy elmúljon a gyötrő pánikhullám.

– Attól tartok, nincs – mondta Tribulin. – Csak akkor nem halna meg, ha ebben a világban maradna, ebben az esetben is csak akkor szabadítanánk ki, amikor már bezárult a portál, viszont ezzel a két világ egyensúlya felborulna. Pontosan ugyanannyi embernek kell visszatérnie a ti világotokba, ahányan átjöttetek, máskülönben rövid idő elteltével mindkét világban tragikus következményei lesznek. És a rossz hír, hogy te és édesapád nem befolyásoljátok ezt. Apád bármikor letelepedhetett volna a másik világban, mert a képessége megtörte ezt a törvényt. És ez továbbra is fennáll. Felian tehát nem válthatná ki édesanyádat, noha önfeláldozó személyisége erre ösztönözné. Ha átmenne, maradhatna anélkül, hogy gondot okozna a világok egyensúlyában, akárcsak az, ha te döntenél az itt maradás mellett.

– Tessék? Ezt az egészet nem értem.

– Gary, a te holléted nem számít, mert két világ szülötte vagy, mindegy, melyik világba érkezel, az egyensúly nem borul fel. Lora, Emma és édesanyád számít csak.

Gary hezitált, kereste a szavakat, majd előre emelte a kezét, és Tribulin felé mutatott.

– Na jó, tegyük fel, hogy igazat beszélsz, de mégis honnan tudod ezt az egészet?

Tribulin odalépett mellé, és megérintette a vállát. Garyt forróság öntötte el, mintha liftaknába zuhant volna: megindult alatta a föld. Hideg kőfalnak támaszkodva találta meg az egyensúlyát. Ármin szavai ütötték meg a fülét, barátja megragadta a karját.

– Mi történt veled? – kérdezte. – Egyszer csak megjelent előtted egy fényes gömb, aztán jött egy villanás, és eltűntél.

Gary körülnézett, és ahogyan fokozatosan lecsillapodott, felismerte a barlangos termet. Társai csodálkozva fogadták megkerülését. Összefoglalta nekik, mit tudott meg Tribulintól. Miután befejezte, némi csendet követően Nivella odalépett hozzá, és megsimogatta az arcát.

– Szívből sajnálom édesanyádat. Csodálatos, hogy találkoztál Tribulinnal, jó hallani, hogy megnyugvást talált a lelke. Nagy tudás birtokában áll. Hallottam erről a mágiáról; a képességgel születettek a köztes térben is tudnak mozogni, így a két világ összes tudásával rendelkeznek.

– És úgy tűnik, bölcsen osztja be ezt a tudást – jegyezte meg Ármin.

– Egyelőre azonban nem tudunk segíteni – szólt közbe Sorbus –, hiszen a kövek gondja azutánra tartozik, hogy az erőnket visszakaptuk, vagyis a kehely elpusztítása az elsődleges cél. Jelentkezünk, amint megtudunk bármit arról, hogyan kell a megsemmisítésnek történnie.

– Rendben – mondta Ármin. – No és a korábban megígért védőburokkal kapcsolatban viszont…

– Amíg a varázserőnk nincs meg teljes terjedelmében, addig ebben sem tudunk segíteni.

Ármin hosszas töprengés után bólintott, majd visszateleportált az Ásványvárba, egyenesen Gary szobájába.

Alighogy megérkeztek, Felix lépett be az ajtón. Ármin finoman az asztal közepére helyezte a kvantánt, majd összefont ujjakkal lesütötte a szemét. Felix leült, és miután megtudta a híreket, csendbe burkolózott, ahogyan a többiek is. Kisvártatva Emma is befutott.

– Mondjátok, kérlek, hogy jó híreket hoztatok, és mindenre lesz megoldás – suttogta reménykedve.

Gary feljebb emelte lehajtott fejét, éppen csak annyira, hogy rálásson a lányra.

***

Lora információt akart Borrao eltűnéséről. Miután visszatért a rókájától, egyből Gary szobájába vette az irányt, hátha megtud valamit. Kíváncsi volt a fejleményekre – noha ő is titkos akciót szervezett.

A bejárathoz érve kopogásra emelte kezét, ám az ajtó kitárult előtte. Gondolta, micsoda elit fogadtatásban részesül, de az éppen kilépő Ármin lehűtötte lelkesedését. Arca komor volt és gondterhes. Lora hátrébb perdült, hogy a herceg kiléphessen; mögötte Felix érkezett, sebesen fordult ki a szobából. Lora értetlenül állt, még mindig nem tudta megmondani, mi furcsát észlelt rajta.

– Oké, nektek is – fuvolázta távolodó társainak, majd berobogott az ajtón.

Gary a szoba közepén lévő asztalnál ült, arcát kezébe temette, Emma mellette, és aggodalmas tekintettel nézett fel Lorára. A nyitott erkélyajtó előtt magasra libbent a függöny, mire a bejárati ajtó hangos dörrenéssel becsapódott. Egyikük sem reagált a zajra, még Emma sem szippantott bele a tavaszi virágok illatától terhes fuvallatba.

– Mi ez a síri hangulat? – kérdezte Lora, és hosszú lépést tett feléjük. Az asztalon átlátszó fehér kő hevert, benne a jól ismert hópehellyel és egy tarka folttal. Bevillant neki Felix fiatal arca, amint az előbb elhaladt előtte. Már a tanácsteremben is érzékelte a különbséget, de akkor a sárkány jövetele miatt elfelejtett meglepődni fiatalságán, és akkor még nem is rakta össze a képet. A pulzusa az egekbe szökött. – Hogy a fenébe került vissza a kvantán?

Gary türelmetlenül fújt egyet. Elemelte arca elől a kezét.

– Mondhatjuk úgy is, hogy apámhoz jött.

– Garyék most voltak a druidáknál – tudatta Emma.

– Mit mondtak, mi lesz a megoldás?

– Nem tudnak semmit – tolmácsolta Emma a fiú helyett. – De van ennél nagyobb baj is. Jól megnézted a követ?

Lora odahajolt a tenyérnyi kőhöz, csípője az asztal szélének feszült. A halványsárga, mintás tunikát viselő, barna hajú nő úgy feküdt a kőben, mint Hófehérke az üvegkoporsóban. Szeme lehunyva, a hópehely éppen az arca felett lebegett.

– Most ez egy vicc? – kérdezte Lora zavartan nevetgélve.

– Nem az – felelte Emma.

– Ki ez a nő, és… Tényleg ott van, vagy ez csak egy hologram?

Gary felhorkant, megdörzsölte arcát, majd az asztalra csapott.

– Lora, ő az anyám.

– Az árammal lehet kapcsolatban a dolog – vette át a szót Emma. – A Mágia Terében lebeg, de a kőtől függ a jelenléte. Ha kiszabadul és hazajut a világunkba, meghal, mert áramütés éri, de ezen a világon életben maradhat, amennyiben a hazatérésünk után a kvantán megsemmisül. Viszont örökre itt sem maradhat, mert számosságra ugyanannyi embernek kell visszamennie.

Lora fejét rázva habogott, de értelmes szó nem jött ki a torkán. Emma felállt, és Gary vállára tette a kezét.

– Magadra hagyunk. Úgy érzem, jót tenne neked, ha most rápihennél erre a dologra.

– Kösz, azt hiszem, tényleg jót tenne, ha egyedül gondolnám át ezt az egészet. Még mielőtt Lorából kibukik egy ide nem illő poén.

Lora elképedt Gary válaszának csípősségén. Hosszú másodpercekre volt szüksége, hogy felfogja, mit hallott. Szíve felgyorsult, keze ökölbe szorult, mélyen beszívta a levegőt.

– Azt feltételezed rólam, hogy gúnyt űznék a helyzetedből? – acsargott.

– Semmit sem veszel komolyan – dünnyögte Gary ingerülten, mire Emma megbökte a vállát.

– Hé, nem ismerek rád. Tényleg megyünk – jelentette ki, és Lorához igyekezett, hogy kivonuljon vele, de az lerázta magáról a kezét.