Pirkko Saisio

Vörös válókönyv

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-37-1

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pirkko Saisio: Punainen erokirja /Werner Söderström Osakeyhtiö,

Helsinki, 2000/

Copyright

© Pirkko Saisio, 2023

Hungarian translation © Varga P. Ildikó, 2023

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Finnish Literature Exchange

A fordítás a Finnish Literature Exchange támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Ki kell nyitni az ajtókat; be kell zárni őket.

Nem szabad elfelejteni bezárni magunk mögött az ajtót. Nem szabad elfelejteni lélegezni.

Így kell végleg elhagyni az otthont:

Konyhaablakot bezárni.

Tűzhelyet ellenőrizni.

Lélegezni.

Felvenni a buszjegyet a nappali padlójáról.

Bemenni a hálóba, ahonnan a feleslegessé vált francia ágyat levitték.

Észrevenni, hogy a padlón, ahol korábban az ágy állt, ott a macska vére.

Lélegezni.

Lámpákat leoltani. Ajtót bezárni.

I.

2002. augusztus 7.

A forróság égeti a bőrt és az alumíniumhajó szélét, a levegő úgy hullámzik, akár a tenger.

Itt tiszta a víz, a levegőnél is áttetszőbb. Enyhén zöldes színű.

A mélyben alga. Az árnyékomtól megriadó kis sügér egy kő alá bújik.

Honksu mezítláb egy forró sziklára ugrik.

– Vigyázz a kígyókkal!

Ezt szokás mondani, amikor kikötünk egy szigeten a nyílt tengeren.

Vigyázz a kígyókkal.

Óvatosan a kígyókkal.

Aztán ne feledd a kígyókat.

Egy ilyen szigeten nem is lehet elfelejteni a kígyókat, de ha egy pillanatra véletlenül mégis sikerülne, rögtön megjelenik egy.

A forróságtól elszáradt tavalyi nád tetején fekszik mozdulatlanul egy sziklarésben. Fekete, enyhén pikkelyes bőre csillog; a szeme, mely egy csepp lakkra emlékeztet, fénylik.

Azzal, hogy megbújik a sziklarésben, az egész szigetet kockázatossá teszi, mivel ez azt jelenti, hogy nincs egyedül.

A kövek és a kusza gyökerek alatt, a szárazságtól zörgő nádasban, a rothadó, feketén fortyogó mocsár környékén több száz is előfordulhat.

Nem látni őket, de jelen vannak.

Valahol a lábunk alatt.

A szigetcsoport neve Pentinletto.

Itt még soha nem kötöttünk ki, a szemben levő Samo szigeten többször is, de itt nem. Soha.

Még csak nem is hallottam, hogy itt valaha is kikötött volna bárki a Lyökkiben állomásozók közül.

Biztos előfordult már, de én még nem hallottam róla.

– Kényelmetlen egy sziget.

– Csodás. Csodás sziget.

– De kényelmetlen bejárni. Úgy hallottam.

A hajó orrát nem nehéz a sziklára emelni, ha az ember először belemártja a kezét a vízbe, hogy a hajó forró alumíniuma ne égesse meg.

A sima szikla is forró. A hűtőtáskának nem találni árnyékot, de magunkkal mégsem vihetjük, mivel így is pont elég a cipelnivaló.

Víz.

Víz mindkettőnknek.

Nehéz cipelni a vizet, amikor a kíméletlenül égető forróságban körbe kell járni a szigetet.

A tenger nem mozdul, a levegő sem.

A nap megmozdul, mert annak mozdulnia kell, hiszen telik az idő. Telnie kell, hisz ez az egyezség.

De most úgy tűnik, a nap sem moccan.

Forró és mozdulatlan dühét ezen a szigeten tombolja ki, ahol még senkinek nem jutott eszébe kikötni.

Nem engedi, hogy meglássuk tiszta fényét, ahogyan Isten sem engedi. Megvakítja a vakmerőt, akárcsak Isten.

De ez a mozdulatlan, ellenséges sziget néma.

Talán télen is néma, hólepte.

Lehet, hogy szüntelenül zajlik a jég. A tengeren kijelölt úton felordít egy hajó. Az is lehet, hogy nem is ordít, már miért ordítana, de a motorja egyenletesen zakatol.

Lehet, hogy egy nyúl mozdul meg óvatosan a hóban, és ahogy körmével megkaparja a fagyott havat, az hallatszik. Lehet, hogy nem is nyúl, hanem róka az vagy hiúz.

Lehet, hogy valaki elsíel a sziget mellett, egy ember, megfordul, füttyent a kutyájának. A kutya esetleg válaszul vakkant egyet.

De a nap akkor fakó, egy ködös hártya mögül süt érdektelenül.

De nem most. Most nem.

Lócsérek és sirályok visítanak a naptól kifakult kékségben. Alig látni őket, olyan magasan vannak; a forróság nem akar szűnni. A madarak között egy repülő tűnik fel, lentről úgy látszik, alig nagyobb a madaraknál. Szúnyogból rengeteg van, apró, kitartó, követelőző a hangjuk. A fejem körül szálldosnak szellős fátyolként, bosszúsággal teli mozdulataimat kísérve.

Alig van víz a szigeten. A mélyebb sziklamélyedéseknek sár és mocsár szaga van, fölöttük zöldes fekete, idegesen izgő-mozgó szőnyeg terül el. Millió élőlény, megnevezni sem tudom őket, de nem foglalkoznak ezzel, hanem tovább harcolnak az életterükért. Kígyóból sok van. Nem tudom hol, de ott sok. Némák. A kígyók.

Ki sivatagban hal,

örökre eltűnik.

Szemfedője a nap,

bele temetik.

– Ne gyere ide!

Honksu a tengerbe öklendezik. Izzadságtól nedves blúza a hátára tapad, a keze, mellyel a sziklának támaszkodik, feldagadt a forróságtól.

Odamegyek.

Két kő között egy fóka fekszik.

A hátán fekszik, farka belelóg a tengerbe.

Láttam már fókát tévében, akváriumban és a tengerben.

Ez a fóka kerek és nedves. A szeme is kerek és nedves, a bajsza dús.

Füle nincs a fókának, mármint fülkagylója. Egy lyuk van a fül helyén, amit ki tud nyitni, és be tud zárni. A szempillája is hasonló módon működik.

Szája is van a fókának, de foga valószínűleg nincs, mert mindig zárva tartja az ajkát, mintha mosolyogna.

Egyszer hallottam köhögni egy fókát.

De ez a fóka a hátán fekszik két kő között, a hasában egy lyuk.

A szája valahogy furán nyitva, mintha kiáltani készülne.

A szája tele hosszú, sárga fogakkal, mint a farkasnak.

A foltos bőrén egy varjú ül. Véres a csőre.

Halálszag van, és nem frézia, kála vagy orgonavirág, nem orgonazene, zsoltároskönyv vagy a gyászolók parfümjének szaga.

Halálszag van ugyanúgy, ahogyan Bangladesben vagy Indonéziában a halálnak halálszaga van. Szemétdombszag terjeng, a nyaralóban a macskának szánt, de az asztalon felejtett darált hús szaga.

Ki sivatagban hal,

örökre eltűnik.

Szemfedője a nap,

bele temetik.

De addig még eltelik egy kis idő.

Egy kis idő, amíg a nap fehérre égeti a fókát, törékeny építménnyé, melyet a szél szerteszét fúj a szigeten. Valaki majd talál egy víz- és szélrágta csigolyát, és hazaviszi a városba.

Nekem is van otthon egy ilyen csigolyám, az asztal üveglapja alatt. Azt hittem, hogy embertől származik. Azt hittem, hogy izmoktól körülölelve szállt fel az Estonia nevű hajóra, ahonnan aztán a Lyökki közelében levő Ärväskivi szigetre került. Ott találtam rá a homokba temetve.

De a turkui egyetem vizsgálatai szerint a csigolya egy fókáé, egy másiké, nem ezé a sárgafogúé, akinek lyuk van a hasában.

Nem lehet körbejárni a szigetet.

Északkeleten, északon és északnyugaton a sziklák simák, még a nyugati oldalon is bevehetőek. A déli partszakasz azonban sárga nyákkal terített. A víz alacsonyan áll, a kövek csúszósak.

A keleti oldalon a sziklafal meredek, a keskeny partszakaszt egészen a vízig embermagasságú nyírek nőtték be.

A sziget közepén egy ingoványos rész terül el, melyet benőtt a dühös borostyántüske és hanga. Most égetett téglához hasonló barna színt öltött a forróságtól.

A hangák alatt minden bizonnyal kavicsok vannak, alattuk pedig kígyók.

Állunk az ingovány szélén, az izzadság csípi a szemem, amikor megszólal a telefon.

Touko Siltala az, a szerkesztőm.

Hallom a helsinki Bulevardi út zaját Touko mögött, autókat, a villamos csikorgását és egyenletes beszédmorajt. Toukónál nyitva az ablak, nyitva kell lennie.

A városban, a Bulevardi úton meleg van.

– Az üzenet miatt hívlak, amit hagytál.

– Itt egy döglött fóka.

Mire Touko (kissé zavarodottan, de igyekszik reagálni):

– Vagy úgy.

Mire én:

– Valaki meglőtte. Lyuk van a hasában.

Mire Touko (igyekszik a tárgyra térni):

– Na neee! Szóval az az üzenet…

Mire én (tudom, hogy most a kéziratról kellene beszélnem, de nem bírok uralkodni magamon):

– Különben is ez egy hihetetlen sziget. Még soha nem jártunk itt.

– Tényleg?

– Igen.

Mire Touko (köhint egyet):

– Elveszett valami szöveged, ugye?

Mire én:

– Teljesen abszurd itt erről beszélni. Itt és most mintha egy világ lenne születőben.

Mire Touko ismét:

– Vagy úgy.

Elvesztettem a Vörös válókönyv című szövegemet. Teljes egészében elvesztettem.

Írtam egy ilyen című könyvet, és aztán (hajnali öt órakor, amikor a nap még csak fenyegetően vöröslik) rákönyököltem a Ctrl és A billentyűkre, melyekről azt sem tudom, mit jelentenek.

A szöveg elfeketedett. Szerettem volna eltüntetni a feketeséget, ezért megnyomtam a Del billentyűt.

Délelőtt, még mielőtt elindultunk volna erre a szigetre, az egyetlen helyre, ahova egy ilyen napon el lehet indulni, többen is eljöttek megnézni a gépemet.

– Elveszett.

– Igen.

– Hány oldal?

– Az egész.

– Az egész?

Az egész.

– A teljes szöveg elveszett, a könyv.

A telefonbeszélgetés után a sziget egyszerű szigetté válik.

Az órámra pillantok, a mai nap folyamán először. Húsz perccel múlt három.

A fény más lett; a nap is elmozdult a helyéről, már ferdén süt.

– Elindulunk?

– El kellene.

A sirályok és a szélcsendben hullámzó rovarfátyol már nem tartozik hozzám, én sem hozzájuk.

Ők itt maradnak, és jövő nyáron más rovarok hullámzanak majd a légben.

Én is más lettem, elkerülhetetlenül más, és a Vörös válókönyv, melyet újraírok, az is más lesz ahhoz a Vörös válókönyvhöz képest, mely augusztus 7-én, hajnali öt órakor elveszett.

Soha többé nem jövök erre a szigetre. Aligha jövök.

Havva csak tizenöt perccel a látogatási idő vége előtt érkezik meg.

Az egy órányi látogatási időt Havvára várva töltöttem az udvaron állva az élénksárga margarétáktól túlburjánzó köntösömben.

Kánikula. Elviselhetetlen.

Július hónapban járunk, ezerkilencszáznyolcvanegyben.

Amikor Havva leszáll a buszról, a hársfa levelei bágyadtan és tehetetlenül lógnak az ágakon. Az izzadság a szemhéjamról bekúszik a szemembe, Havva alakja beleolvad a szürke forróságba, de még így is megtörténik bennem, ami Havva láttán mindig: összeszorul a torkom, és az orrlyukam belül nedvessé válik.

Szeretném megóvni Havvát a világtól. Szeretnék Havva és a világ közé állni.

Havva fürgén közeledik, feje lehajtva.

A rendkívül figyelemfelkeltő köntösöm ellenére is úgy összenyom a forróság, hogy Havva észre sem vesz.

Havva tud a világon legkisebbet és leggyorsabbat lépni.

Havva a világ legbizonytalanabb lépéseit olyan pontossággal hímezi, mint egy Singer varrógép.

De mióta jár Havva lehajtott fejjel?

– Arra gondoltam, játszhatnánk egyet. Játszani szeretsz.

Havva hóna alatt egy Moszkvában vásárolt sakktábla lapul.

– Arra már nincs idő, ha ilyen későn jössz.

– Ez most szemrehányás akart lenni?

Havva blúzán egy smaragdzöld kígyó.

A kávézó rolója távoltartja a forróságot.

A levegő fahéjtól, vérplazmától és ösztrogéntől terhes. Azok a nők, akik éppen túl vannak a szülésen, kicsi, otthonról hozott párnákkal járkálnak.

A huszárral kiütöm Havva bástyáját.

Havva a futójával szórakozottan a királynőm elé lép.

– Te nem is veszed ezt komolyan! – mondom.

– Nahát! – szólal meg Havva. – Léphetek újra?

Havva smaragdzöld kígyója gonoszul csillog.

Félek Havvától. Elkezdtem félni tőle.

– Nyertél – mondja könnyedén Havva.

Záróra. Megriadok.

– Bezár a kávézó – teszi még hozzá, és én nem tudom nem észrevenni Havva hangjában a megkönnyebbülést. – Nekem most akkor mennem kell.

– Ne menj még! – mondom én, és rögtön tudom, hogy rosszat léptem: kérésem egyben szemrehányás is.

Megalázkodásom bosszantja Havvát. Elkezdte bosszantani.

De

újra a kánikulában állunk, az udvaron. Havva belemegy abba, hogy csak úgy álldogáljunk.

A hasamban egy rúgás. Ismeretlen elvtársam így fejezi ki szolidaritását.

Havva kezét a hasamra teszem:

– Érzed? Nyomd meg egy kicsit.

Havva kicsit megnyomja, és az ismeretlen most Havva kezét rúgja. Havva arcvonásai semmit nem árulnak el.

– Holnap már azt is tudni fogjuk, ki ő – mondom.

– Holnap?

Havva ijedtnek tűnne, ha lenne merszem meglátni ijedtségét.

Novemberben felhívtam Havvát Poriban. Akkor már ugyanis Poriban volt, egy éves szerződéssel; én pedig szeptemberben megtanultam használni a porszívót és a mosógépet.

Kiszáradt a szám, és megfogadtam magamnak, hogy nem csuklik majd el a hangom, de mégis megtörtént:

– Valósággá válik most már ez is.

– Mi?

– Babánk születik. Júliusban.

A vonal hosszú ideig és szomorúan recsegett.

Várnom kellett volna, de nem bírtam.

– Ott vagy még?

– Hol?

– Hát ott.

– Igen, igen. Itt vagyok.

Az idő és a félelem újra összefonódott. A vonal recsegett, a várakozás pedig – önnön természetéhez hűen – hosszú és kitartó volt.

– Nem gratulálsz?

– Dehogynem.

Ebbe kapaszkodtam. Lebegtem rajta, mint parafa dugó a kikötő vizén.

– És?

– Mi és?

– Nem tűnsz túl boldognak.

– Gondolkodnom kell.

– Holnap beindítják – mondom. Már így is kilenc nappal túlhordtam.

A smaragdkígyó csillog a napban, és csillog Havva haja és tekintete is, mely nem felém irányul vagy a köntösöm margarétái felé, amely csak pár centiméterrel választ el bennünket tőle, aki majd jön, és akitől minden jobb lesz.

Egy csokor sötétkék krókusz, a tavasz első virága

Ezerkilencszázhetvenben a következőket lehet elmondani róla:

Elérte végső magasságát: 168 centis lett.

Körülbelül 70 kilós, nem is beszél a súlyáról senkinek.

Zömök, széles vállú és szögletes.

Szemöldökét, (ami nincs is neki) sötétbarna ceruzával húzza ki.

Sokat énekel, egyedül, és írogatja novellakezdeményeit a Remingtonján. A novellakezdemények fölé szórakozottan arcokat rajzolgat, egy férfinak az arcát, sajátját, csak úgy. Regényeket olvasgat, melyekből az egyetemen vizsgázik, ásítozik és vár.

Ez még a Havva előtti idő.

Ez még a bohócszemű lány, a Maneesi utcai zöld szoba és a Diákszínpad előtti idő. Ez még a Bloody Mary (amit a bohócszemű lánnyal együtt tanul meg inni az utolsó fillérjein) és a tatár bifsztek előtti idő. (A Kosmos vendéglő specialitása: a tányérra halmozott darált hús közepén egy tojás sárgája, ikra és kapribogyó. A nyál önkéntelenül is összefut a számban, míg ezeket a sorokat írom.)

Ez még a mahjong, a tíkfaborítású játékasztal, a szőke és kapafogú csembalós előtti idő, a pénztelenség, szabadság, szerelmi fogadkozások és a Kaleva utca előtti idő, a fülbevalóval mászkáló fiúk és a nyakkendős lányok előtti idő.

Ez még a csokor sötétkék krókusz előtti idő.

De még a csokor sötétkék krókusz előtt a következő dolgok történtek (nem túl lényegesek):

Csehszlovákiába bevonultak.

Egy héttel a bevonulás előtt a Hämei út hetvennyolcas számának erkélyéről egy szál rózsa és egy hozzá fűzött papírlap szállt alá az utcára: Viva Dubček! felirattal. Aztán ott a lakás, ahonnan apa és anya az új nyaralóba utazott Inkoóba, majd az előző évi ballagók lehangoló operája következett a jobboldali radikális Lapua mozgalomról, baráti fogadkozások, felszínes társadalmi ébredés, hányás, további baráti fogadkozások és pálinkahiány.

Felvették (engem vettek fel) a Helsinki Egyetem Bölcsészettudományi Karára, ahol finn irodalmat, szociológiát, kommunikációtudományt, filozófiát és sok minden mást tanul.

Eltöltött rengeteg időt az egyetem kávézójában, különböző asztaloknál, különböző társaságokban, a finn irodalomról, az életről, a Szovjetunióról, a filozófiáról és sok minden másról beszélgetve.

Beleunt a kommunikációtudományba, a Szovjetunióba, az életbe, a filozófiába, a finn irodalomba és sok minden másba.

Észrevett (én vettem észre) szórakozottan egy hófehér bőrű, puha lányt, aki bársonynadrágban járt-kelt az egyetem árkádos folyosóin.

És egyszercsak: egy csokor krókusz, sötétkék színű, áprilisban!

A hófehér bőrű lány, aki szemceruzájával bohócszerű szemöldököt rajzol magának, egy óvatlan pillanatban megszólítja az egyetem női mosdójában a kagyló mellett:

– Nincs véletlenül könyvtárbelépőd? Mert az enyém elveszett.

Természetesen neki mindene van: könyvtárbelépője, szereleméhsége, bizonytalan szexuális identitása és életcélja, pénze (apjától kapott), a szülőkkel együttlakás megalázó volta és nagy szüksége arra, hogy Helvi Juvonen írónőről hallhasson, akiről Bohócszemű a szakdolgozatát írja.

És akkor csapjunk a közepébe:

Egy csokor krókusz az előszobában, a Hämei út 78. alatt, a hatodik emeleten. Éppen megfázással küszködik, nem mehet moziba, pedig Bohócszemű valami ilyesmit javasolt. (Egy szó sem esik a könyvtárbelépőről: Bohócszemű céltudatos és tántoríthatatlan!)

Anya is ott áll, az előszobában:

– Krókusz. Nagyon szép. És ilyenkor?!

(Anya lenyeli a folytatást: vajon mennyibe kerülhetett?!)

De ez elvész az éterben.

– Hozok egy vázát. Örülök, hogy itt vagy... Én Pirkko édesanyja vagyok. Tegeződjünk... ha megfelel.

Természetesen megfelel. Minden megfelel.

A tea is, amit kávé helyett kér a vendég.

A tea filteres, szégyellem is magam miatta, de Bohócszeműnek az is megfelel.

A filteres tea jól illik a homályos áprilisi esthez, a lemezjátszón forgó lemezhez, és a krókuszok is jól illenek apa és anya ezüst vázájához, melyet nászajándékba kaptak, és a váza jól illik a feketére festett ablakpárkányhoz.

És Bohócszemű tekintete (furcsán fel-felcsillan) jól illik az áprilishoz, a hónapok leghóbortosabbikához.

De hozzá (hozzám!) nem illik, mert ő nem igazán érti, mit is neveznek az irodalomban és a filozófiában úgy, hogy élet.

Amikor is:

– Olyan nők is vannak a világon, akik nőket szeretnek.

Ekkor már apa és anya a nappaliban vetett ágyon alszanak azon morfondírozva, hogy vajon a vendég mikor szándékozik már végre elmenni, ha nem hat darab Lipton tea után.

A nappali hangtalansága ugyanúgy várakozásba süpped.

Csend.

Szünet.

És csend.

Most rajta a sor, hogy megszólaljon:

– Jó lenne esetleg olyanokat... is... megismerni.

És a bohócszemek, melyek először nevetnek, majd elkomolyodnak:

– De hát ismersz.

– Már hogy kit? (Ez nagyon gyors volt.)

– Engem.

Engem.

A krókuszok visszahúzódnak sötétkékjük nemtörődömségébe, a függönyt lengető szél saját birodalmába, a hold saját burka mögé, anya és apa álmuk áttörhetetlen sűrűjébe.

Egyedül van, keze a kilincsen, elerőtlenedve.

– Te tényleg nem bírod felfogni?

A lift megáll a hatodikon. De hisz az ez az emelet!

A szomszéd haza tart, de nem segít. Az ajtó becsapódik.

Bocsássatok meg a hangyáknak, kéri Kaisa Korhonen a lemezjátszón, ez sem segít.

Nem lesz áramszünet.

A Sörnäinen negyed főútjának gázórája sem kíván felrobbanni.

A Richter-skála sem mutat semmit.

Az égből nem hullanak jégdarabok, sem sáskák, sem barmot ölő vírus, és villámokat sem szór az ég.

A tenger a maga ritmusában csapkodja a parti sziklákat, eszében sincs kiáradni.

Reggelre belázasodik, negyven fok fölé kúszik a láza.

Az asztalon a reggeli újság, termosz és teafilterek.

A termosz és az újság között a sötétkék krókusz nyújtogatja felé buja, sárga nyelvét.

Bohócszemű nem telefonál, egyszer sem az alatt az idő alatt, míg ő a láz és a valóság penészzöld mezsgyéjén verítékezik.

Harmadnapon aztán, késő délután, felkel.

A láza lement.

Nem ment le. Belső lázzá alakult, mely ciklikusan égeti belülről, valahol a szív és a gyomor között.

Felkel, gyorsan felöltözik, a liftet felhívja a hatodikra, de nem bírja kivárni, amíg felér, leszalad a lépcsőkön az utcára és a villamosmegállóba, de nem bírja megvárni a villamost, inkább lihegve végigfut a Hämei úton a Hakaniemi térig, a téren keresztül a hídig, végig az Unio utcán a Szentháromság templom és a Nagytemplom mellett az egyetemre.

És reszkető lábbal, lihegve, feltépi a bejárati ajtót, végigrohan az árkádok alatt a kávézóba.

Bohócszemű nincs ott, nincs az ismerős asztalnál, nincs a női mosdó csempézett csendjében, nincs a ruhatár félhomályában, nincs az utca hétköznapi zajában, nincs sehol.

A pultra könyököl, rendel egy sört, megpróbál egyenletesen lélegezni, letörli a homlokára fagyott verejtékcseppeket, és arra gondol, hogy ezt az egészet félreértette.

Bohócszemű gúnyt űzött belőle.

Nem.

Nem igaz. Sőt, még csak nem is valószínű.

Bohócszemű valami másról beszélt, másokról. Az irodalomról.

Therese-ről és Isabelle-ről.

Igen.

Bohócszemű még a könyv íróját is megemlítette. Violette Leduc. Therese és Isabelle, egymást szerető iskoláslányok. Isabelle és Therese szenvedélyes, irodalmi szerelmét a Lipton iszogatása közben elemezte Bohócszemű.

Igen.

De nem.

Ott a csokor krókusz.

Otthon, az ablaka párkányán ott van egy csokor megfakult sötétkék krókusz.

Bohócszemű talált valaki mást.

Igen.

Bohócszemű talált valakit, aki nem olyan szégyenlős és lassú és gyáva, mint ő.

Igen.

Bohócszemű az egyetemi kávézóban vadászott nőre, nem egy bizonyos nőre, hanem úgy általában egy nőre, akinek – Therese-hez és Isabelle-hez, Leduc bátor, ártatlanságot megjátszó, dacos lányaihoz hasonlóan – elég bátorsága van ahhoz, hogy belevesse magát egy lélegzetelállító és szemérmetlen erotikus kísérletbe.

Igen.

Igen.

Igen igen igen.

Már kezében volt a kulcs, mely a zárba talál. De ő bolondul eldobta magától.

A keze már a kilincsen volt. De gyávaságában nem merte lenyomni a kilincset.

Már ott állt a küszöbön a homályos, csábítóan illatozó szobát kémlelve. De olyan lassú volt, hogy arra már nem maradt ideje, hogy átlépje a küszöböt, mielőtt az ajtó újra becsapódik.

Emlékszem. Erre világosan emlékszem:

A visszafelé utat a következőképpen teszem meg: elhaladok a Nagytemplom mellett, melynek tetején úgy kókadoznak az apostolok, mint valami fonnyadt tulipánok.

Majd a Szentháromság templom következik: az ajtók mögül kihallatszik a szerda esti vecsernye.

Végig az Unio utcán a hídig, mely szilárdan ugyan, de puskagolyóktól szaggatva áll.

A Hakaniemi téren keresztül a Hämei útra. A sirályok a tér szemeteskukáiból szedegetik a hulladékot. A Lada- és Volga-neonreklámok fakónak tűnnek az áprilisi naplementében.

És a Hämei út: végtelen, halványuló aszfaltsivatag, az elszalasztott szerelem káprázatos metaforája.

Az emlékezet nem szavakhoz kötődik, hanem képekhez, egymásba folyó színek, illatok és mozdulatok kristályához.

Mikor találkoztam végül a bohócszemű, fehérbőrű lánnyal, első szerelmemmel?

Nem emlékszem.

Hol és miért találkoztam vele?

Nem emlékszem, egyáltalán nem emlékszem.

Nem emlékszem az áprilisra, arra sem, ahogyan hóbortosan elnyúlva forró nyárrá vált.

De a nyár olyan nyugalommal hordozta magában fényekkel teli képét, mint teve a rakományát.

Nervander utca.

Mahjong-est, tíkfaborítású játékasztal és műbársony Marimekko-függönyök.

Ide hozták őt, kiállították, egy széken az asztal mellett. És ő ott ült félénken és ügyetlenül.

Minden poros, a szájából pedig egyre csak folynak a meg-megbicsakló, félig-kész anekdoták.

Ketti (akiből egy számomra nagyon kedves, nehéz és hosszú időkön át kitartó barát lesz) és Koo (akit a következő télen hiányos önbizalommal telve elcsábítok) egyszer sem érnek egymáshoz az este alatt.

Mindez nagyon baráti, ő már akkor tökéletesen megérti, hisz már egy futó érintéstől is világgá szaladna.

De ezen a csendes, gondtalanságot sugárzó estén úgy érzi, megfigyelik.

A megfigyelés tárgyaként azt nyújtja, amit a többiek leginkább el akarnak benne kerülni: túlzott vidámságot, kézreszketést, a tea kilöttyintését a játékasztalra, nehezen megfejthető grimaszokat és kutyavakkantásra emlékeztető, semmihez nem kapcsolódó hangokat.

A lemezjátszón a Beatles Abbey Road albuma forog: Because the sky is high, it makes me cry. Így volt?

Újra és újra.

Because the sky is high, it makes me cry. Nem hiszem el, hogy ezt éneklik!

A csontból és bambuszból készült mahjong-kövek kegyetlenül koppannak az asztalon, gyorsan, túl gyorsan, de fantasztikus neveik vannak: piros sárkány, déli szél, északi szél, zöld sárkány.

A keleti szél a legfontosabb kő.

A játék során szeleket vagy sárkányokat lehet gyűjteni, de meg lehet próbálni a tizenhárom árvát is.

A tizenhárom árva megnevezés egyszerre világos és költői, ezért is próbálja összegyűjteni az este folyamán, de minden kört elveszít.

A tizenhárom összegyűjtése kétségbeesett próbálkozás, ahogyan az este maga is.

A Milánóból jövő telefonhívástól végleg zavarba jön.

Koo Milánóba készül csembalózni, és a koncertszervező a szállással kapcsolatos kívánságai iránt érdeklődik.

Koo keveri az olaszt és az angolt a telefonban, fel-felhúzza a szemöldökét mintegy jelezve a játékasztal körül ülőknek, hogy a vonal másik végén levő egy totál idióta.

Ő nem tud olaszul, angolul is elég rosszul, és lázasan próbálja elhelyezni Milánót Olaszország térképén.

Életében nem látott még csembalót (csak a ballagási énekből emlékszik magára a szóra), és valahogy az ének-zene tankönyvben levő képet sem sikerül felidéznie róla. (Csak valami rossz minőségű képek bukkannak fel az emlékeiben parókás, unalmas férfiakról, akiknek az utolsó padban bajuszt és szemüveget rajzolgatott.)

Ő nem tartozik ide, a zöld tea és a finom kulturális utalások világába.

A keze túl nagy, túl lelkes a mosolya, és a gondolkodása is nehézkes.

De ide szeretne tartozni, a nők birodalmába, ahol a szavak ugyan élesek, de a tekintetek lágyak.

Az előszobában aztán köszöngetések és mindenféle kívánalmak a mihamarabbi találkozást illetően. Ebbe kapaszkodik, ezzel gyógyítja sebzett önbizalmát.

Aulikki Oksanen koncertje a Svéd Színház fekete stúdiótermében, melyet valamilyen oknál fogva KOM-színháznak neveznek.

Ott iszik először Bohócszeművel Camparit.

Több pohárral is megisznak, és először tapasztalja, hogy a pénze (az apjától kapott) elfogyott.

Bohócszemű pénze már tavasszal elfogyott, és Bohócszemű azt javasolja, hogy kérjen még pénzt az apjától.

Egy pillanatra szakadék támad köztük, mivel Bohócszemű nem érti: apa annyi pénzt ad neki, amennyit csak kér, anélkül, hogy bármit is kérdezne. De csak azért, mert soha nem kér annál többet, mint amennyire szüksége van. A nyáron megkeresett pénzt az anyjának adta számolatlanul, és az anyja számolatlanul adta vissza neki a tél folyamán.

Bohócszemű apja gyárigazgató. (Megismerkedem majd ezzel a kedélyes, hidegszemű apával, és megtanulom elkerülni.)