GÁRDONYI GÉZA

BIBI

Regény

ISBN 978-615-6683-57-1

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

MÁSODIK RÉSZ.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

HARMADIK RÉSZ.

I.

II.

III.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

ELSŐ RÉSZ

I.

Az öreg az este megint elmondta az aranyozott diók történetét. Hogy hogyan lopta ki az öccse vánkosa alól s tett a helyébe aranyozatlanokat. De az öccse neve nem jutott eszébe.

- Minek is hítták a... izé...

Elképedtem.

- Feri.

- Az, az: Feri, - bólogatott rárévedező nézéssel mosolyogva.

S beszélte tovább a történetet. Nem akadt meg azon, hogy én jobban tudom: ki volt az öccse. S nem gondolt arra, hogy talán fölösleges is most már elmondania a történetet. Csak beszélt-beszélt. A kérődző állat gondolattalan ábrázatával.

Én szinte elirtózva szemléltem.

Így fogy-e el nekem is vénségemre az emlékezésem? Így homályosodik-e el az én agyamvelejének is az az ablaka, amelyen át a multamba nézek?

Milyen apróra elmondta ezelőtt tíz évvel ezt a történetet! Sehol meg nem akadt, sehol nem erőltette a homloka ereit: hogy kik voltak jelen azon a karácson estén, és melyik testvérének mi jutott az ajándékokból, mikor osztozkodtak.

Még az ágyban is ezen képedeztem-tünődöztem. Hát úgy vénül-e az ember is, mint a fa? - évről-évre gyérebb lomb, kevesebb levél.

Életünknek minden története egy-egy levél-e a memóriánk fáján. Egyre kisebb-kevesebb az új levél, egyre több, ami lehull...

Az öregemet szinte bosszantja, mikor egy-egy néven hiába töpreng. Vagy mikor összezavarodnak, megcserélődnek a személyek, helyek, idők az emlékezetében. Pedig sok érdekes minden történt vele. Beszélt Széchenyivel, Vörösmartyval, Arany Jánossal, Jókaival, Munkácsyval. Sok anekdótát mondott el nekem az első évben.

Most ha kérdem: hogyan is történt egyik másik? már fakó és elkuszált a története, mint a szőnyeg visszája. Némelyiket már nem is tudja.

- Beh kár, hogy nem írta le, plébános uram, - mondtam már neki százszor is, - hiszen ezek az apró történetek jobban elénk festik azt a kort, mint a tudományos tollal írt történelmek. Nem az ön vesztesége, hogy elfelejtgeti: a nemzeté.

- Leírom, no leírom, - mondogatja szinte ijedten az öreg, - holnap már belefogok.

S másnap már elfelejti amit igért.

No, ez énvelem nem így lesz! Én nem beszéltem évszázadokig élő lelkekkel, hát a nemzetnek nem is tartozom vele, hogy írjak, de magamnak bizony írok. Mindent összeírok, ami velem történt, amit gondolok és érzek, olyast, amire érdemes emlékeznem öregségemben is. Még a beszélgetéseket is beírom a naplómba, ha olyanok lesznek, aminőkre érdemes emlékeznünk. Beírom mint ahogy a sakkjátékosok leírják lépésről-lépésre az érdekes játékaikat, mikor hazatérnek. Micsoda érdekes és becses könyveket olvashatnánk, ha Jézus valamelyik tanítványa ilyen beszélgetéseket jegyzett volna fel, vagy a honfoglaló magyarok közül valaki Árpáddal való beszélgetését. De még csak Petőfi vagy Széchenyi ismerősei sem írtak efféle naplót. Mindent felírok. Amire emlékezek, az az életem. Amit elfelejtek, az már halálom. Hát azt akarom, hogy meglegyen a teljes életem.

S eltökéltem, hogy leírom először is mindazt, ami eddig történt velem. Azután megírom napról-napra, évről-évre az életemet. S arra a fiókra, amelyikbe elteszem, ezt a szót festem a tintásüvegem dugójával:

Memoriam.

Nekem meglesz vénségemre a teljes memóriám.

II.

Dehát mire érdemes emlékeznem a multamból?

Az árvaházra?

Az iskoláimra?

A gyerekpajtásaimra?

A nevetéseimre és sírásaimra?

A szemináriumi éveimre?

Cselédévemre a báró-csirkék mellett?

Érdemes-e mindent megmentenem az emlékezésnek? Hiszen hurcolkodáskor se rakunk szekérre minden kacatot.

Ludas Árpád naplóján nem mosolyodtam-e, mikor olvastam benne:

"Ma künn voltunk a várhegyen és a csizma hólyagot tört a lábamon."

"Ma háromszor egymásután jelent meg a pipámból ritka szép füst-karika."

"Az éjjel azt álmodtam, hogy otthon ülök és egy krokodilus fekszik a diványunkon: vajjon mit jelent?"

Árpád épp azért mutatta, hogy lássam: mennyire megvan az élete minden mozzanata mind első ábécés korától. De én meg épp azt láttam benne, hogy az ilyen jegyzések kazallá nőnek öregségünkre: nem olvassuk el.

Csak az aranyos napokat érdemes megmentenünk a feledéstől: a sugarakat amelyek a lelkünket melegítették. A gyöngyöket, amelyek szivünkben keletkeztek, vagy valaki lelkéből elénk gurultak. A nagy fordulókat, amelyek a gondolkodásunk határkövei. A lélek-vedléseket, amelyek után mindannyiszor ujra-születünk.

Melyik volt az én első vedlésem?

Tán harmadik osztályos (no lám, már nem tudom: harmadik-e vagy negyedik?) kis-iskolás voltam, mikor mellettem megnyeheg Nemtudom Minevü gyerek, a városi dobos fia:

- A gumim...

S kaparász a zsebében.

Aznap vette, s akkoriban dolgoztunk tán először a rajzórákon gumival.

- A gumim...

Nézgelődik a pad alatt is, az előttünk való pad ülésén is.

A gumi nincs.

Az arca olyan ijedt, mintha a másvilági üdvösségét vesztette volna el. Gyanakodva és mérgesen meregeti a szemét a szomszédaira. Hátra is.

Mi ketten, árvaháziak, ott ültünk abban a padban, s én a dobos-fiu mellett. Másik oldala felől egy rosszarcu fiu. Mögöttünk már nem emlékszem mi nevü pajkosak, akik hol lószőrrel csiklandozták a nyakunkat, hol valami maguk rajzolta szamarat akasztottak a hátunkra, hol összevarrtak bennünket, - hogy mikor felkeltünk, alig birtunk széthuzakodni.

A tanító, (annak se tudom már a nevét) odanéz:

- Mi bajod?

A gyerek elnyekergi.

Akkoriban két lopás is történt az iskolában s egyik se volt kideríthető.

A tanító összevonja a szemöldökét:

- Gyere ki a padból. Tik is, akik mellette ültök.

És szólítja az első padból a nagyfiut, aki legelöl ül, mert öt évvel is idősebb valamennyiünknél. (Nem tudom, mért került olyan későn az iskolába.)

- Nézd meg mind a háromnak a zsebeit.

Én nyugodtan állok. Legfeljebb a rosszarcú fiu kerülhet bajba. Mekkora azonban az elképedésem, mikor a nagyfiu az én zsebemből veszi ki a gumit.

Ámulok, mintha valami érthetetlen álom nyomna. De még csak nem is mukkanhatok a magam mentségére, már a nyakamat szorítja a marka a tanítómnak.

Oly irtóztatón elnádpálcázott, hogy szinte szikrázott belé a fenekem.

- Én nem... Én nem!...

De annál rosszabb:

- Még tagadod, gazember!

És újult haraggal csattogott rajtam a pálca, hogy azt véltem szeletekben kerülök ki a keze alól.

Az árvaházi apa persze azonnal látta otthon a képemen, hogy valami történt.

- Hát mi történt?

Én nem birok felelni, szinte fuldoklok a sírástól, de a társam elmondja. Következik persze a másik pálca, az árvaházi, szintén nem gyöngyvirág-szál.

Másnap indulásra sorakoznak a társaim az iskolába. Én nem állok közéjük.

Jelentik az igazgatónak.

- Mi bajod?

Sírok:

- Nem megyek.

Gyermeki lelkem mélyén éreztem, hogy jogos a vonakodásom: a tanító igazságtalanul vert meg. Ugyanezt a vádat éreztem az árvaházi apa iránt is, dehát az árvaházba beletartoztam: nem volt más fészkem.

A pálca megint előkerült, s nekem mennem kellett.

Napokig sírtam, s még hetek mulván is, ha eszembe jutott. Sőt még most is elnedvesül a szemem, hogy rágondolok. Noha most már tudom, hogy csakaz történt velem, ami történik azzal, akinek árokba fordul a kocsija, vagy akinek szikra pattan a szemébe, vagy akire hátulról eb ugrik és megmarja.

De a gyermek érzésében a világ fundamentuma az igazság. És a tanító egyebet se tanít, csak igazságokat. A pálcát elfeledtem volna talán már napok multával, de az igazságtalanság gyökerében sebezte meg a lelkemet. Aznaptól elmult minden bizodalmam a tanítók okosságában: a magam fejével kezdtem gondolkodni. Komollyá váltam, és bizalmatlanná az emberek iránt és a sorsom iránt.

Ma már azonban áldom azt az órát, amelyikben az a kis szerencsétlenség történt velem: ma már megértem, hogy olyanféle szenvedés volt, mint a vedlő állaté. Minden vedlő állat beteg, mikor vedlik, s bizonyára az a vedlő állat sem tudja: honnan, és miért, és mire jó rajta a szenvedés? De hogy túljut az életének egy szakaszán, újult erővel folytatja az életét, mind az új vedlésig.

Az az új vedlés akkor következett reám, mikor már kispapi reverendában jártam.

De nem az árvaház elhagyása volt a vedlés. A szemináriumban csak a szobák másak, meg a rend más. Az élet csakolyan rab-élet, mint az árvaházban. Mind a kettő vasketrec.

A nagy mozzanat egy levéllel kezdődött. Az első levéllel, amelylyel életemben először keresett meg a posta. Juniusban írta neveltető atyám (Zákány Pál plébános úr), - hogy a nevét vénségemre el ne felejtsem:

A nyári szünetet nálam töltheted. Jelentsd az igazgatódnak.

Csak ennyi. S alatta a név.

Se megszólítás. Se záró frázis.

Csak név.

Zákány bácsiról csak annyit tudtam, hogy ő adott be az árvaházba. Rokonom-e? - sohse volt róla szó. A neve nem az én nevem. A keresztlevelemben törvényes szülötte vagyok Wak Mihály vasuti őrnek és Kaszab Máriának. Keresztszülőim: Antal István mezei gazdálkodó és Böszörményi Juliánna. A hely neve: Iharszeg. A születés ideje 1887. április 8. Tavaly néztem meg egy kalendáriumban, hogy a hétnek melyik napján?

Hát pénteken.

S éppen nagypénteken.

Ki az a Wak Mihály?

Ki az a Kaszab Mária?

Ki az az Antal István?

Ki az a Böszörményi Juliánna?

Sejtelmem se volt róluk.

Soha nem keresett engem senki az árvaházban, sem a gimnáziumban. Maga Zákány plébános úr is csak név volt nekem. A papi pályát magam választottam, hogy kiléphessek az árvaházból.

Hát megyek a nyáron őhozzá, az ismeretlenhez, akihez valamiképpen mégis hozzátartozom. Kietlen árvaságomban csak a láthatatlan Istent tudtam atyámnak, de bizodalmam megvékonyodott ő iránta is a nagy verés óta. Most hát végre egy látható atyához enged a sorsom. Végre egy emberi lélek a nagy Mindenségben, aki rideg árvaságomban meleg szemmel néz majd reám.

Mert soha nem nézett énreám emberi szem meleg érdeklődéssel. Soha az én fejemet meg nem simította senki. Soha az én arcomat nem érintette szerető kéz. Soha engem meg nem csókolt senki. A társaimnak, mindeniknek volt valakije: vagy testvére, vagy rokona, aki be-belátogatott az árvaházba. Olyankor láttam: hogyan röppen eléje a társam, hogyan csókolják meg egymást, milyen édesen beszélgetnek, s micsoda boldog arccal tér vissza s mozog a rágószerszáma. Engem nem szólítottak soha a vendégszobába; nekem nem hozott soha senki semmit.

III.

Nagy nap volt az. De már az előbbi napokban is szinte rengett előttem a levegő, s mintha a földteke is vidámabban forogna a tengelyén. Életemben először szabadulok a rámügyelő szemek alól, szabályok bilincseiből, az örökös kalitkából, amelyből eddig az orromat is alig dughattam ki. És látok hát végre egy embert, akihez a nagyvégtelenségben valamiképpen hozzátartozom.

Ha a Mennyország is vasuti állomás volna, csak oda utazhatna oly boldogan, - ha piszkos harmadik osztályon is, - a másvilágra utazó lélek. Csak az gyönyörködne úgy még a vonat rázásában is, csak annak volna olyan gyönyörű még a bakterház is, amely elő-előtűnik, meg elillan a tovafutó vonat ablaka alatt. Micsoda mennyei illat volt nekem még a kőszénfüst bűze is! Micsoda boldog toppal ugrottam le végre a vonatról és szemlélődtem a fák közül kihegyeslő templomtorony felé...

Tehát meglátom őt, mingyárt meglátom!

Boldog szemlélődéssel siettem be a falu poros utcáján, egyenesen a templomnak iránykodva.

- Te kis fiu, melyik házban lakik a plébános úr?

- Abba a kertesbe ott a.

Siettem a kertesbe.

Igazítottam a galléromon, köhintettem az ajtó előtt. S remegő kézzel kopogtattam.

- Szabad.

Nyers férfihang volt, de szebb hangot soha nem hallottam.

Egy öreg pap ült az ablaknál. Egy-két vonással papirosra rajzolva: olyan fejű, mint a tollatlan verébfiók, csak épp hogy némi kis haj is volt a fején. Pipafüstfelhőbe burkolva ült az íróasztalnál, s ott állt egy fekete keszkenős parasztasszony is, - kosár a karján és gyermek-kereplő a kezében.

Hogy beléptem, csak éppen rámtekintett az öreg.

- Mingyárt, - mondta félvállról.

S írt tovább, mintha ott se állnék.

Csak néhány percig írt még egy papiroslapra. Aztán bélyegzőt nyomintott az írása aljára.

- Egy forint, - mondta az asszonynak, - hát a tehened megellett-e már?

- Meg az éjjel, - felelte alázatosan az asszony, - üsző borjú.

Én csak álltam az ajtónál, fúlongó szivvel, míg az asszony a pénzt előoldotta a kendője sarkából, s letette az íróasztalra.

Kezet csókolt.

Eldicsért.

Az ajtónak iránykodva rámbámult, aztán nekem is meg akarta csókolnia a kezemet, én azonban ijedten hárítottam el.

- Csak novicius vagyok...

Az asszony csodálkozva nézett, s végre kitalált az ajtón.

A pap csak akkor fordult hozzám:

- Isten hozta, amice. Wak Lukács, ugye?

Oly egykedvűen kérdezett, mintha kocsisnak jelentkező parasztot kérdezne. S én úgy feleltem, mintha egy veder hidegvizet csurgattak volna végig a hátamon.

Nem vagyok rokona, dehát akkor mért hívott? Kije vagyok neki? és kim ő énnekem?

S hogy így kérdezett, végig is szemlélt. A szeme már akkor melegebbé vált.

Kezet nyujtott.

- Isten hozta, kedves öcsém. A rektor írt, hogy nem tölthetné-e nálam a nyarat? Hát feleltem, hogy töltheti. Hiszen senkije sincs a világon. Nálam meg a káplán-szoba üres. Csak őszre várhatok káplánt. Hol a motyója?

- Itt a folyosón, - feleltem bágyadtan, még mindig nyomott mellel.

- Hát csak rakassa be a káplán-szobába. Bemutatkozott már a hugomnak?

- Nem.

- Hát mutatkozzék be. Délharangszókor ebédelünk. Pontosan.

Nem volt mit berakatnom, csak épp két váltó fehérnemű volt minden málhám. Pakolópapirosban, madzaggal átkötve, hoztam a hónom alatt. A könyveimet otthagytam a szemináriumban. Gondoltam: minden plébánosnak van könyvtára, s görög és latin szótár benne. Ezt a két nyelvet kell csak gyakorolnom.

A folyosó hátulján egy sarkantyuvirágos szivattyús kútnál cselédleány tört valamit mozsárban. Egyszerre otthagyta a munkáját. Beszólt valamit a konyhán. Aztán elém sietett.

- Wak Lukács tisztelendő úr?

Ugyanakkor egy vénecske asszonyság is előtünt a konyhából. Arca vörös, mint aki gőzfürdőből lépett ki. A karján fel volt gyűrve a réklije ujja.

- Isten hozta! - szólt az ajtóból.

Megértettem, hogy csakis a huga lehet a plébánosnak.

Hát hozzásiettem.

Hamar elfontoltam, hogy reverenda van már rajtam, hát nem csókolok kezet semmiféle nőnek.

- Wak Lukács vagyok.

A kezét nyujtotta. Aztán összesunyorított szemmel nézett az arcomra.

- Amott a káplán-szoba, - mondta röviden, - délben majd beszól a cseléd.

Fehérajtós udvari szobácska volt, arasznyival mélyebb a szintje a folyosónál. Ócska bútorai, - mintha valami olyan káplán hagyatékai volnának, aki még Kazinczy korában káplánkodott ottan.

Tizenegy óra lehetett.

Órám nem volt, de gondoltam: a déli harangszó megmondja, mikor jelentkezhetek ebédre. Hát csak nézgelődtem ki az ablakon. De csak ahogy a törvényszéki tárgyalásra váró vádlott nézgelődhet ki a törvényszéki folyosó ablakán.

Kim nekem ez a pap? Miket mond majd délben?

Az ablak előtt széles poros út, s poros akácfák. Két parasztfiu nyargal előttem lovasdit. Egy fehérruhás úri gyerek hajtja őket. A parasztfiuk mezítlábasak. Az úri fiunak sárga cipő és rövid harisnya van a lábán. Nagyszélű szalmakalapjának le van szakadva oldalt a széle. Naptól barnult pufók szőke gyerek, - hétéves forma. El-el rohantak az ablak előtt meg vissza s közben a talpukkal felhővé paskolták az út porát.

Harangoztak végre delet, s utána néhány perc mulván kopogtatás hangzott az ajtómon.

- Lehet.

Az a fehérruhás gyerek dugta be a szavamra a fejét, aki az imént lovasdit játszott.

- Tessék ebédre jönni, - mondta rámvizsgálódva.

De egy másik éppenolyan gyerek is bekandított a vállán át a szobába. Oly egyformák voltak, mint két zsemlye. Az idősebbik tízévesnek látszott, a kisebbik hétévesnek. Mind a kettő kékszemű, pufók.

Az asztalnál is ott ültek. A plébános jobbján a kisebbik, balján a nagyobbik. S így egycsoportban szembeötlő volt a három arcnak a hasonlatossága. Mint három zsemlye: két kicsi meg egy öreg.

Gondoltam: rokongyermekek. És semmi egyebet nem gondoltam. Sokkal fiatalabb voltam még akkor, hogy embernek lássam az embert akár papi ruhában van, akár katonaiban, akár ködmenben.

Mingyárt, hogy leültünk, a plébános a szemináriumi papok felől tudakozódott. Melyik hogy van? Azt is tudta, hogy a spirituális szivbajos. Hogy a kanonokok közül kettő csak nagyobb ünnepeken kocsizik a templomba, annyira aggok már. Érdeklődött, ki lesz az utód, ha meghalnak. Talán azt szerette volna hallani, ha az ő neve is a kiszemeltek között említődik.

A gazdasszony ekközben némán hordta be az ebédet, s a gyerekek is hallgatva pofáztak és csámcsogtak. Zöldbabot ettünk rántott csirkével és utána darástésztát.

Aztán az asszony is leült az asztalhoz és hallgatta, amiket beszélgetünk.

- Hát kedves öcsém, - mondta ebéd végén a pap, - töltse napjait kedve szerint mind a szüneten által. Egyben-másban majd nekem is segít.

- Kész szivvel, plébános úr.

- Különösen szivesen fogadnám, ha Marcit, ezt a nagyobbikat tanítgatná kissé a latinban. Legalább is, hogy olvasni tudjon. Meg a deklinációk, konjugációk ne legyenek neki olyan kábító idegenségek, mint nekem voltak, mikor az első osztályba kerültem. Őt az őszszel adjuk be a gimnáziumba. Csak reggelenként, mise után. Elég, ha egy órát foglalkozik vele. De vigyázzon, hogy a pálca mindig a kezeügyében legyen, mert ez a rakoncátlan csikó könnyen kiugrik a hámból.

A rakoncátlan csikó aggodalommal pislogott reám.

A gazdaasszony mély és elégedett szemmel mosolygott a gyerekre. Én ha tapasztalatlan voltam is még akkor, megértettem, hogy mért hívott a házába Zákány plébános uram.

- Nem nehéz az Marcika, - biztattam szeretettel a gyermeket, - majd sétálgatunk is együtt, és gyakoroljuk a deklinációkat, konjugációkat. Mikorra bekerül az iskolába, semmi baja nem lesz vele.

Marci még mindig gyanakodva nézett, de aztán megérezte bennem a pajtást. Ebédután megmutogatta a könyveit, s plébánia könyvtárát is. Valami háromszáz kötetnyi ócskaság egy nyugalombahelyezett almáriumban. Csaknem mind latin egyházi könyv. A magyar könyvek meg éppenséggel régiek. Még akkor nem tudtam: micsoda kincsek.

Három óra felé a plébánosom is előjött. Látszott a szemén, hogy aludt egyet.

- No, még mindig itthon? Marci, mutasd meg a falut a tisztelendő bácsinak: a patakot, malmot, régi temetőt. Egyéb nevezetesség itt nem találkozik. Nézzenek be egyuttal, amice, Péter János úrhoz. Marci tudja, ki az. Kérdezze meg tőle, ha itthon van, hogy katolikus-e? Templomba nem jár, de szentképeket láttak a szobájában. Figyelmeztetem, hogy valami bolondféle ember az, hát valahogy meg ne zavarodjon, ha görbén beszél, vagy furcsán viselkedik. Ha katolikus, beírjuk a párbérlajstromba.

Marci legott kapta a kalapját. Én is szivesen mozdultam, hogy szétnézzek a falusi világban.

- Méltóságos úrnak szólítsa, - figyelmeztetett még a plébános.

Városi léleknek érdekes a falu, ha először jár benne, - és nem eső után. Mikor én jártam benne először, olyan száraz napos idő volt, hogy még az akácfák lombjai is lankadtan lógtak.

Érdeklődéssel néztem még az utcán bogarászó tyúkokat is. S mikor az első libát láttam, hogy féllábon alszik, megálltam csodálkozásomban.

A nagy csendesség is érdekes volt nekem. Nem tudtam, hogy aznap kezdődött az aratás s csak a gyermekek és vének vannak bent a faluban.

Alig haladtunk öt házat, négy apró gyermeket látunk az úton a porban. Csak ing volt rajtuk, térdig érő piszkos ingecske, s egy kecskegödölyével mulatoztak: huzgálta kettő a fülénél fogva, egy meg tolta.

Hogy bennünket megláttak, ránk bámultak. A legidősebb hozzánk futott:

- Dicsérjük Jézust, - selypítette.

És a kezembe ragaszkodott, megcsókolta.

Először történt, hogy a papoknak ez a megbecsülése érintett. Meg is illetődtem rajta.

- Hogy hínak? ki fia vagy? - nyájaskodtam vele.

De aztán, hogy tovább haladtunk és más gyerekek is nyálazták és taknyozták a kezemet, már egyre rövidebben kérdezgettem őket. A falu vége felé már elhárítottam a nedves orrnak a tiszteletét.

- Csak hagyd, fiacskám.

A falu így, az első órában a szegénység telepének látszott. Az apróablaku, nádfödeles házak, imígy-amúgy kerített telkek, meg hogy a vének is csak mezítláb mutatkoztak mindenfelé. És hogy tisztelettel köszöntek nekem a vének is... Városon a kispapokra lovak se bólintanak. Csak itt éreztem, hogy vagyok valaki. Vagy csak a ruhám? Merthiszen énmagam nem vagyok senki. Mint ballangó-tövis, melyet tétova hajszol a szél, s elakad néhol. Dehát most már mégis vagyok valaki. Köszönnek. Már meg se lep hogy köszönnek. Ha valaki szembe jön, már előre tudom, hogy köszön. Pap vagyok és tisztelendő a címem.

Egy régi temetőhöz érkeztünk. Azontúl már csak három ház látszott. Dülöngöző kopott sírkövek. Behorpadt sírok. Akáckerítés. Egy-két beteg szomorúfűz. Begyepesedett utak. Mindez nekem érdekes volt és meglepő. A múlt és a feledés köszöntött rám szent némasággal.

A temetőben megállt a szemem két új fakereszten.

- Ezek szomszédok voltak, - jegyezte meg Marci. - Két vénasszony.

No, gondoltam, akkor sokat marakodhattak az életükben. Íme: most két csendes fakereszt. Így vannak eltemetve az évszázadok is. Küzdelmeik, marakodásaik, mind alája fordul a földrétegnek, amely a nemzedékeket maga alá takarja.

- Miféle bolond az az úr, Marci?

A gyerek a vállát vonogatta.

- Nem tudom. Én csak egyszer láttam. Mikor idejött. Három szekér hozta be a bútorait.

- Dehát mégis, miben nyilvánul a bolondsága?

- Házakat vesz.

- Házakat? Más is vesz házakat.

- De ő aztán odaad két házat egyért.

- Ha jobb az az egy.

- Nem jobbért cserél.

- És mért méltóságos? Micsoda méltóság? Öröklött méltóság? vagy hivatali?

A gyerek ezt már nem értette. Csak a vállát vonogatta.

- Nem tudom. Messziről jött. Amerikában volt neki valami hivatala: Indiában.

- India nem Amerika.

- De onnan jött ide egy levél. Arra volt írva, hogy méltóságos.

- Amerikából vagy Indiából?

- Indiából.

- Hát akkor nem magyar.

- De magyar. Idevalósi.

- Miféle urak laknak még itt a faluban?

- Hát: a tanító úr, jegyző úr, postamester úr.

- És azok mit mondanak a méltóságos úrról?

- Azt hogy bolond.

- Bolond? Teljesen bolond? Hiszen akkor nem járhatna künn a világban.

- Nem is jár. Csak kifele jár a vetések felé. Sétál.

- És nem beszél senkivel?

- De beszélget. Mindenkivel. Gyerekekkel is. Megáll és beszélget. Ahol dolgoznak, megáll néha.

- Parasztokkal?

- Parasztokkal. Azok azt mondják: jó ember.

- Hát akkor nem vad bolond?

- Nem.

A ház elé érkeztünk. Marci hátra-maradozott. Megállt. Meztelen ballába fejét vakarta a jobb lábával.

- Én nem mék be.

- Hát csak maradj.

Benyitottam a kapun.

Szimpla, kis virágos udvar: mályvák, gladioluszok, jupka egy kőedényben. Vadszőlőlugas. Három életnyi nagyságú márványszobor. Az egyik Thorwaldsen Krisztusa. A másik kettő idegen: egyik egy csaknem teljesen meztelen férfifigura, amint ül és maga elé bámul; a másik szakálas vén, de szintén nem európai, - szintén ül s irattekercset olvas.

Az udvari kerten túl félholdnyi szőlő. Az elején egy szakálas vén paraszt dolgozgat benne. Nagyszélü szalmakalap a fején, aminőt az arató tótok viselnek. Csak úgy mezítlábosan veregeti a szőlő-karókat. Veregeti egy balta fokával, - ahogy szokták időnként lejebb veregetni a karókat szeles napok után.

Vártam, hogy köszön az ember, mint más falusiak. De nem köszönt, csak nézett. A kalapját se billentette.

- A méltóságos urat keresem, - szóltam oda végre, - itthon van?

- Itthon, - bakkantott nyájasan az ember, - mi célból keresi, kedves öcsém?

Ránéztem a pőregatyás parasztra.

- Azt majd csak neki mondom meg.

- Tessék, ott a szoba, elől. Ahogy belép, jobbra.

A konyhából akkor egy fehérkötényes parasztasszony lépett ki. Kávéscsészét hozott leveses tányéron.

Rámbámult:

- Dicsérjük Jézust, - szólt végre, - az urat tetszik keresni?

- Őt.

- Mingyárt jön. Tessék addig.

S a lugasból egy fehér kerti széket tett kijebb.

A székkel egy leányka is kifordult a lugasból, négyéves forma kis mezítlábas teremtés, térdig mezítláb, csupán térdig érő ingecske minden ruhája. A kezében kiskanál. Szép, nagyszemű, tiszta gyermek, mintha csak egy Raffael-képből szállott volna elő.

Bámult rám az is.

Leültem a lugas elé. Néztem hogyan ülteti vissza a leánykát az asszony a lugas asztalkájához s hogyan köti a nyakába az asztalkendőt.

A leányka térdelt a lugas padján s közben egyre csak engem vizsgált. Vizsgált mosolygó szemmel, a kiskanalat a kezében tartva.

- A kalácsot el ne morzsálja, - intette az asszony.

S otthagyta.

A leányka elkomolyodott. Letette a kanalat. Keresztet vetett magára hangosan, szinte a gyomrocskájáig ejtve a Fiunak jegyét:

- Atának, Fiunak... Édety Jégyuty léd vendédünt, áldd meg amit adtál nétünt, - imádkozta két kis kezét összetéve s a csészébe mélázva.

Aztán megint keresztet vetett magára, és fogta a kiskanalat: kavart a csészében.

- No, kedves, - szólítottam meg, - hát jó-e a kávé?

- Nem távé, - mosolyodott el, - tej ez, nem távé.

S tiszta, szép arca valami angyali kedvessé vált, hogy a fejét félrebillentve elmosolyodott.

- Kiscicának csakugyan tej való, - nyájaskodtam vele tovább.

- Én nem vagyot cica.

- Hát micsoda?

- Embej vagyot, nő-embej.

Elbámultam ezen a válaszon. Ez nem gyermeki léleknek a beszéde.

- Mi a neve magácskának?

- Bibi. Meduötbibi.

S a feje a másik vállára billent, mintha igen mulatságos volna neki, hogy a nevén csodálkozom.

- Medve?

- Nem. Meduöt...

- Dehát a keresztneve?

- Nem tudom.

Az asszony visszatért. Fehér szoknyácskát adott rá s harisnyát, cipőt is vont a lábára, fehéret. Aztán vajat kent neki kenyérre, és szintén rámtekintett.

- Borbála a neve a kisasszonykának. No, itt a kenyér, Bibi. El ne ejtse.

Közben csak úgy a vállán át láttam, hogy a szakálas paraszt felballag a szőlőből és betér a házba.

Gondoltam: az urat hívja.

De csak ő jött megint elő. Hosszú kék vászonzubbonyt öltött bent, aminőt a munkások viselnek. A lábán sárga úri papucs. A lába feje és napon sült lábaszára azonban meztelen.

- Bocsánat, - mosolygott rám, - hogy csak ilyen ruhában fogadom. De én ilyen meleg időben így szoktam.

Akkor nézem meg jobban. Hogy kalap sincs a fején, látom, hogy ősz ember. Szakála, bajusza szőke. Az arca naptól barna, mint a mezei embereké.

Fölkelek.

Bámulok.

A kezét nyujtja.

Csak akkor mondom neki a nevemet.

Bólint rá:

- Tessék: üljön le, tisztelendő öcsémuram. S mondja el mi jó ügyben keres engem? Hozzon ki, Mari, szivart, meg egy pipát, szitámat is.

- Semmi se, - feleltem még mindig elfogódottan, - csak azt kérdezteti a plébános úr, hogy méltóságod milyen vallású?

- Milyen vallású? - ismételte, mintha a kavicsoktól kérdezné.

Annyira furcsáltam a tűnődését, hogy elmúlt egyszerre a zavarodottságom. No, ennek csakugyan nincs rendben a négy kereke.

Gondolkodott.

Az öregasszony egy skatulya szivart hozott ki a házból, meg egy hosszúszárú tajtékpipát és dohányszitát is. A pipa új volt, a szitán is látszott, hogy nemrégen került ki a boltból.

- Köszönöm, - hárítottam el, - nem szoktam.

Péter úr továbbtünődve tömte meg a pipáját. Rá is gyujtott, lassan, nyugodtan.

- Hát, - mondta aztán a harmadik szippantásnál, - köszönöm a plébános úrnak szives érdeklődését: azonban hát... (s a pipájából felszálló első füstöcskére bámult,) mondja meg neki, tisztelendő öcsémuram, hogy ha ismeretlenül is ilyen lekötelezően érdeklődik hitbeli ügyem iránt, szivesen elmondom majd neki a hiszekegyemet. Remélem, hamarosan leszek olyan szerencsés, hogy találkozhatok vele. Szándékom volt úgyis, hogy meglátogatom, mihelyt a hajlékom megkészül. Ebben a rossz kis parasztházban nem fogadhatok vendéget, azért halogattam. De hogyan, hogy ön már ilyen fiatalon reverendában jár? Hiszen ön még nincs húszéves se.

- Tizenhat is alig.

- És a szülői ilyen korán...

- Nem a szülőim. Én magam akaratából választottam a legmagasztosabb életpályát.

- Legmagasztosabb? Igaz: legmagasztosabb. A papi meg az orvosi pálya a legmagasztosabb. A pap meg az orvos. De az orvost csak azért mondom másodiknak, mert egyszerre a kettőt nem lehet kimondanunk.

- A pap orvos is: lelki orvos.

- De mingyárt mellettök a tanító következik: az ábécés iskola tanítójától kezdve mind az egyetemi professzorig, s még feljebb is, a tudósig.

- A pap orvos is, professzor is.

- És a földmives vajjon mennyivel nyom kevesebbet a megbecsülések mérőjén?

- A pap fölemeli a lelkeket a föld porából.

- Ez is szépen van mondva. A pap az égre mutat. Dehát bizonyos-e önnek, hogy a Föld nincs benn az Égben?

Erre a kérdésre elakadt bennem a válasz. Mit feleljek ennek a bolondnak?

Megint ő folytatta:

- Mégishát, az ön véleménye a helyes: a papi pálya mindenek fölötte való. Az orvosi a legbecsülendőbb, a papi a legtisztelendőbb. Dehát az életnek ilyen elején... Meggondolta?

Elmosolyodtam.

- Meggondoltam-e? Hát hogyne gondoltam volna meg.

- Hogy meghal az életnek. Hiszen a reverenda azért fekete, mert meghal az életnek.

- Csak a földi életnek.

- Dehiszen nem ismeri még a földi életet se.

- Elég belőle, amennyit ismerek.

- És meggondolta: mi az, mikor valaki megtagadja a legszentebb ösztönt.

- A legszentebb ösztönt?

- Már hát minden ösztön szent, mert hiszen hozzuk. Mégishát a legszentebb az emberszeretet ösztöne. Ami a halnak a víz, az az emberi léleknek a szerető környezet. Legszeretőbb környezet a család. A pap nem élhet családos életet.