A sánta ördög
Author: Alain René Lesage
Date: 2026
Keywords: A Digi-Book Magyarország Kiadó és Kereskedelmi Kft. szellemi terméke. Minden jog fenntartva!
Publisher: Digi-Book Kiadó

Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alain René Lesage

A SÁNTA ÖRDÖG

fordította:
Goda Géza

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ
www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-298-6 EPUB
ISBN 978-963-678-299-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026
a mű eredeti címe:
Le Diable boiteux

első kiadás: 1707.
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Bartolomé Bermejo (?1440 - ?1500)
Szent Mihály legyőzi az ördögöt című
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Milyen ördög volt a sánta ördög? Hol és milyen véletlen folytán
kötött ismeretséget Don Kleofás Leandro Perez Zanbullóval?

A híres Madrid városa felett októberi éjszaka sűrű sötétsége terjengett. A csendes polgárok már régen házaikba vonultak és az utcákon teljes szabadság honolt a szerelmesek számára, akik az erkélyek alatt akarták elénekelni imádottjaiknak bánatukat és örömüket. A gitárok pengése már aggodalmat keltett az apák szívében és nyugtalanná tette a féltékeny férjeket. Egyszóval éjfél felé járt már az idő, amikor Don Kleofás Leandro Perez Zanbullo, alkalai deák, az egyik ház tetőablakából hirtelen kiugrott, ahova Chytere istennő meggondolatlan fia vehette. Becsületéről és életéről volt szó, mert három vagy négy legénnyel gyűlt meg a baja, akik nyomon követték, hogy vagy meggyilkolják, vagy rákényszerítsék, hogy elvegye azt a hölgyet, akinél épp az imént rajtacsípték.

Egyedül volt, de keményen védte magát és csak akkor fogta futásra a dolgot, amikor a küzdelem hevében a kardot kiütötték kezéből. Ellenfelei egy darabig még üldözték a háztetőkön keresztül, de a sötétség kedvezett neki és szerencsésen megmenekült. A messzeségben világosságot látott, amely, ha csak pislákolt is, mégis irányt mutatott neki és most e fény felé törekedett. Miután több ízben az a veszély fenyegette, hogy nyakát töri, végre egy csűrhöz ért, amelyből a fény látszott. Gyorsan beugrott az ablakon, olyan boldogan, mint a kormányos, aki a vihar elől szerencsésen révbe látja futni hajóját.

Körülnézett és csodálkozott, hogy ebben a padlásszobában, amely valami csodálatos és figyelemre érdemes lakásnak látszott, senkit sem talált. A padmalyról vörösréz lámpa függött alá, egy asztalon könyvek és iratok hevertek össze-vissza, jobb felől egy földgömb és mérő eszközök, balról fiolák és kvadrátok feküdtek és így azt gondolta, hogy a házban valahol asztrológusnak kell laknia, aki ebben a szobácskában végzi megfigyeléseit.

Még élénken foglalkoztatták a veszélyek, melyekből jó csillaga megmentette és azt fontolgatta, vajon itt maradjon-e reggelig, avagy valami egyebet kezdjen, amikor egyszerre a közelben mély és hosszú sóhajtást hallott. Eleinte fölzaklatott képzelete csalóka képének tartotta, az éjszaka káprázatának s ezért nem is törődött vele, hanem tovább fűzte gondolatait.

Most ismét sóhajtás hallatszott, ami arra a gondolatra vitte, hogy mégis csak valóságnak kell lennie és ámbár senkit sem látott a szobában, mégis így kiáltott:

- Ki az ördög sóhajtozik itt?

- Én vagyok, Señor Studioso, - felelte valami szokatlan csengésű hang. - Már hat hónapja gubbaszkodom e ledugaszolt fiolában. Itt a házban egy tudós asztrológus és varázsló lakik és ő az, aki hatalmas művészetével e szűk börtönbe zárt.

- Tehát szellem vagy? - kérdezte Don Kleofas meglepetve a találkozás újszerűségétől.

- Igen, démon vagyok, - felelte a hang. - Éppen kapóra jössz, hogy kiszabadíts rabszolgaságomból. A tétlenség megöl, mert én vagyok a poklok legélénkebb és legtevékenyebb ördöge.

Señor Zanbullo egy kissé megijedt. De mert természeténél fogva kemény ember volt, csakhamar összeszedte magát és bátor hangon így szólt a szellemhez:

- Señor Diabolo, nem mondanád meg nekem, hogy milyen rangod van testvéreid között és hogy rangbéli ördög vagy-e, avagy a csőcselékből származol?

- Én, - felelte a hang, - nagyon tekintélyes ördög vagyok és úgy a földön, mint a túlvilágon nagy hírem van.

- Talán bizony, - kérdezte Don Kleofas, - az a démon vagy, akit Lucifernek hívnak?

- Nem. ő a piaci emberek ördöge.

- Talán Uriel?

- Piha! - mondta a hang megvetéssel, - Uriel a szatócsok, szabók, mészárosok, pékek és egyéb közönséges léhűtők patrónusa.

- Akkor tán Belzebub vagy? - kérdezte Leandro.

- Ne csúfolódjál, - felelte a szellem - Belzebub a Duennák és Eskuderosok démona.

- Csodálatos, - mondta Zanbullo - mindig azt hittem, hogy Belzebub az elsők közé tartozik világotokban.

. - Ellenkezőleg, - felelte a démon - Belzebub a legjelentéktelenebb apostolok egyike. Egészen ferde fel-fogásaid vannak világunkról.

- Úgy hát, - folytatta Kleofas - Leviathan, Belfegor, vagy Astharot a neved?

- Ez a három, - felelte a szellem, - kétségkívül elsőrangú szellem. Udvari szellemek. A fejedelmek tanácsában ülnek, ők irányítják a minisztereket, ők kötik a szövetségeket, ők okozzák a zavargásokat az államokban és ők lobbantják lángra a háború fáklyáit. Ezek nem olyan szegény legények, mint akiket először említettél.

- Ejnye, - kérdezte tovább a diák, - mond meg hát, ha szabad tudnom, miféle hivatala van Flagelnek?

- Flagel, - felelte a hang, - a sikánok lelke és a törvényszékek szelleme. Tőle származnak a protokolumok, a pribékek és a nótáriusok. Ő inspirálja a perlekedőket, az ő lelke van az ügyvédekben és ő intézi a bírák játékait. Nekem egészen más foglalkozásom van. Én mulatságos házasságokat közvetítek, kiskorú lányokat kerítek az őszszakállúaknak, gazdákat szolgálójuknak, szegény lányokat epedő szerelmeseknek, akiknek egy garasuk sincsen. Enyém a fényűzés, a kicsapongás, a szerencsejáték és mindezeket én vezettem be a világba az alkímiával együtt. Én találtam fel a lovas - játékokat, a táncot, a zenét, a komédiát és a francia divatot. Egyszóval én vagyok Asmodi, másként a sánta ördög.

- Ejnye, - kiáltott Don Kleofas, - te vagy hát az a híres Asmodi, akiről már Aggrippában és a Clavicula Salomonisban is említés van téve? De hiszen akkor nem soroltad fel összes képességeidet. A javát elhagytad, mert tudom, hogy szerepkörödhöz tartozik a szerencsétlen szerelmesek segítése is. Tudom, hogy csak tavaly segítetted meg egyik jó barátomat, egy alkalai baccalaureust, hogy egy egyetemi doktor feleségének kegyeibe juthasson.

- Helyes, - felelte a szellem, - ezt a végén akartam elmondani. Én vagyok a gyönyör démona, vagy, hogy tisztességesebb néven nevezzem magam: Cupido- Isten. Ezt a csinos nevet a költő urak adták nekem, akik mindig kedvező színben festenek. Arany szárnyakkal ruháznak fel, szememre köteléket tesznek, hátamra nyilakkal telt tegzet és mindehhez elbűvölő szépséget. Ha kiszabadítasz ebből a börtönből, mindjárt meglátod, mennyire igaz, amit beszélek.

- Señor Asmodi, - felelte Don Kleofas, - tudod, hogy már régen tied vagyok testtel lélekkel. A veszély, amelyből éppen megmenekültem szintén azt bizonyítja, örvendek az alkalomnak, hogy szolgálatodra lehetek. Ám a fiola, amelyben gubbasztasz, bizonyosan el van varázsolva és bizonyára hiábavaló volna, ha kinyitnám, vagy eltörném. így hát nem egészen világos előttem, hogy miképpen szabadítsalak meg. Nem vagyok nagyon jártas az ilyesmikben és köztünk legyen mondva, ha egy olyan ravasz ördög, mint te, nem tudja önmagát kivágni az ilyen helyzetből, hogy tudná ezt a magamféle nyomorult halandó?

- A halandóknak módjukban van ez, - felelte a démon. - A fiola, amelybe elvarázsoltak, törékeny üvegedény. Csak meg kell fognod, a földre dobnod és én tüstént emberi alakban jelenek meg előtted.

- Ha így vau, - felelte a diák, - a dolog sokkal könnyebb, mint aminőnek gondoltam. De mondd csak, melyik fiolában vagy? Egész sereg egyforma üveget látok itt és nem tudom kitalálni.

- Az ablaktól számítva a negyedik - felelte a szellem, - és bár dugója varázspecséttel van ellátva, könnyűszerrel összetörheted.

- Elég, - felelte Don Kleofas, - kész vagyok kívánságodat teljesíteni és mindössze még csak egy kis aggodalmam van. Attól félek, hogy ha megteszem, amit kívánsz, nekem kell majd a kárt megfizetnem.

- Ne törődj vele, - felelte a szellem, - számíts hálámra. Mindent megmondok neked, bármit akarsz tudni és mindent föltárok előtted, ami a világon történik. Megmutatom az emberek hibáit, védőszellemedként állok mindig oldaladon és mert valamicskével műveltebb vagyok, mint Szókratész szelleme, még e nagy bölcsnél is bölcsebbé teszlek. Egyszóval, minden jó és rossz tulajdonságommal együtt neked ajándékozom magamat és bizonyos vagyok benne, hogy a jók is, rosszak is, egyformán hasznosak lesznek számodra.

- Derék beszéd, - felelte a diák, - dehát tudod-e, hogy mit beszélnek rólatok, ördög urak? Mindenki azt mondja, hogy nem veszitek nagyon komolyan, amit megígértek.

- A szemrehányás, - felelte Asmodi, - nem egészen alaptalan. Legtöbb testvérem nem csinál lelkiismereti kérdést abból, hogy megcsalja az embereket. Én azonban, aki a szolgálatot, melyet tőled kérek amúgy se tudnám eléggé megfizetni, fogadalmaimnak rabszolgája vagyok és mindenre fogadom, hogy nem foglak megcsalni. Bátran építhetsz szavamra és ami bizonyára kedves lesz neked, megígérem, hogy még ma éjjel megbosszuljuk magunkat a hűtlen Donna Thomazán, aki azt a négy gazembert csak azért rejtette el magánál, hogy megrohantasson velük és feleségül vétesse magát veled.

Ez az utolsó Ígéret különösen tetszett Zanbullónak. Hogy mielébb valóság legyen belőle, gyorsan az üveg után nyúlt, amelyben a szellem el volt zárva. Nem törődve a következményekkel, teljes erővel vágta a földhöz. A fiola ezer darabra tört, sötét folyadékkal nedvesítette be a padlót, amely lassanként elpárolgott és füstölögni kezdett. Aztán a füst hirtelen eloszlott és a csodálkozó muzsafi szemei előtt egy harmadfélláb magas, két mankóra támaszkodó, köpönyegbe burkolt emberi alak jelent meg. A kis sántító szörnyetegnek baklába volt, feketesárgás színű hosszúkás arca, hegyes ajka és lapos orra. Apró szemecskéi úgy ragyogtak, mint a parázs és tágra nyitott ajka felett, földuzzadt felső ajakán, kampószerűen meredt elő vörös bajusza.

Ez a bájos szerelmi Isten, vörös fátyolszövetből készült turbánfélét viselt a fején, amelyet kakas- és pávatollak díszítettek. Nyakát széles, sárga vászongallér fedte be, amelyen nyakszalagok és fülönfüggők tarka rajzai voltak láthatók. Ruhája fehér atlaszból készült rövid kabát volt, amelyet derekán széles pergamenöv tartott össze s varázsjelek borították el. Kabátján különböző női cikkek rajzait lehetett látni, melldíszeket, öveket, tarka kötényeket, új hajviseleteket, amelyek közül az egyik feltűnőbb volt a másiknál.

Mindez azonban szinte jelentéktelennek látszott köpönyegéhez képest, amely szintén fehér atlaszból készült. Ezen, a figuráknak végtelen tömege oly könnyed és kifejezésteljes ecsetvonásokkal volt odavetve, hogy rögtön nyilvánvaló volt, miszerint az ördög a mestere ennek a művészetnek. Az egyik oldalon köpenyébe burkolt spanyol nőt lehetett látni, aki sétaközben egy idegennel váltott szerelmes pillantásokat. A másikon egy tükör előtt arcát fintorgató francia hölgy volt látható, hogy varázserejét egy fiatal abbén próbálja ki, aki kipirosítva és szépségtapasszal földíszítve éppen most jelent meg szobája ajtajában. Emitt olasz gavallérok voltak láthatók, akik kedvesük balkonja alatt énekeltek és zenéltek. Amott kigombolt mellényben, rendetlen, részeg, dohánytól piszkos németek egy nagy asztalt ültek körül, amely tivornyájuk maradékaitól csepegett. Ismét más helyen előkelő muzulmán lépett ki fürdőjéből, szerájának asszonyai vették körül és versenyezve ajánlották föl neki szolgálataikat. Egy angol gentleman is oda volt rajzolva, aki hölgyének pipát és sört kínált. Játékosokat is lehetett látni ezen a köpenyen. Némelyikük boldog örömmel, arannyal és ezüsttel tömte tele kalapját, a többiek, akik csak hitelre játszottak, Istent káromló pillantásokat vetettek az égre és kétségbeesetten tépdesték kártyáikat. Röviden, annyi érdekes dolog volt ezen a köpönyegen, mint azon a pajzson, amelyet egykor Thetis kívánságára Vulkán készített. A két sántító Isten művei között azonban az volt a különbség, hogy a pajzson lévő alakok nem voltak összefüggésben Achilles tetteivel, míg e köpönyeg rajzai szemléltető képei voltak mindannak, ami Asmodi sugallatára e világon történik.

2.

Mi történt Asmodi megszabadulása után?

Az ördög észrevette, hogy a diák nincs nagyon elragadtatva látásától s ezért mosolyogva így szólt:

- Nos Señor Don Kleofas Leandro Perez Zanbullo, me előtted áll a szerelem bájos Istene, a szívek sou- verain uralkodója. Mit szólsz alakomhoz és szépségemhez? Nemde a költők kitűnő festők?

- Hogy őszinte legyek, - felelte Kleofas, - egy kissé hízelgők. Nem hinném, hogy ebben az alakban meg mertél jelenni Psyche előtt?

- Helyes, - felelte az ördög. - Előtte francia márki alakját vettem fel, hogy szerelmét rohamban szerezhessem meg. A bűn csak a szép máz alatt tetszik. Én olyan alakot veszek föl, amilyent akarok és így az sem került volna fáradságomba, hogy előtted is fantasztikus szépségemben jelenjek meg, de mert teljesen szolgálatodra akarom rendelni magamat és semmit sem akarok eltitkolni előtted, ezt az alakot választottam, amely a közhit szerint legjobban megfelel működésemnek.

- Nem csudálom, - felelte Leandro, - hogy egy kissé - bocsásd meg a szót, - csúnya vagy. Viszonyunk nyíltságot követel. Nem tagadom, hogy más milyennek képzeltelek. De az ördögbe is, miért sántítasz?

- Sánta lábamat, - felelte a démon, - abból a csetepatéból szereztem, amelybe Pillardoc-kal, az önzés démonával keveredtem egyszer Franciaországban. Arról volt szó, hogy melyikünk vegye birtokba azt a fiatal embert, aki szerencsét próbálni jött Párizsba. Tehetséges, kitűnő legényke volt és kemény harc fejlődött ki köztünk bírásáért. A harc színhelye a levegő középső régiói voltak. Pillardoc erősebb volt, mint én s körülbelül olyanformán dobott le a földre, mint ahogy Jupiter dobta le Vulkánt, ha ugyan igaz, amit a költők beszélnek. Kalandjainknak ez a hasonlósága az oka, hogy bajtársaim a sánta ördögnek neveznek és ezt a csúf ne vet, amelyet tréfából adtak nekem, máig is viselnem kell. Bármilyen nyomoréknak látszom is azonban, még mindig keményen tudok masírozni. Majd meglátod, milyen fürge vagyok. De most, - tette hozzá - ne beszéljünk többet, hanem iparkodjunk kijutni ebből a szobából. A varázsló egy szép szilfid hallhatatlanságán dolgozik, aki itt minden éjjel meglátogatja s nemsokára visszatér. Ha meglepne bennünket, megint beledugna fiolájába és talán téged sem kímélne. Dobjuk ki az ablakon ezeket a szilánkokat, nehogy a varázsló észrevegye szökésemet és menjünk.

- És mi történik akkor, ha szökésedet távozásunk után veszi észre? - kérdezte Zanbullo.

- Ehhez nem értesz, felelte a sánta. - Látom, hogy nem olvastad a könyvét. Ha a föld legszélsőbb zugába bújnék is el, vagy a lángoló Salamanderek régiójába, ha a gnómok birodalmába vagy a tenger mélységes fenekére szállnék is, mégsem volnék biztos bosszújától. Olyan átkokat szórna rám, hogy az egész pokol megremegne tőle. Hiába próbálnék ellenkezni vele, meg kellene jelennem előtte és el kellene vennem büntetésemet, amelyet tetszése szerint szab ki reám.

- Ha ez így van, - válaszolt a diák, - akkor csak attól félek, hogy barátságunk nem lesz tartós, mert ez az átkozott varázsló nagyon hamar megtudja szökésedet.

- Ezt nem tudom, - felelte a szellem, - mert egy-általában nem tudhatjuk, hogy mi fog történni.

- Hogyan? - kiáltotta Leandro Perez, - hát ti szellemek nem láttok a jövőbe?

- Nem, valóban nem, - volt a felelet, - aki ebben hisz, nagyon csalódik. A jövendőmondók és jósnők ezért fecsegnek annyi badarságot és ezért csábítják annyi ostobaságra az előkelő hölgyeket, akik a jövendőt firtatják. Mi nem ismerünk egyebet, csak a múltat és a jelent. Ezért nem tudom megmondani azt sem, hogy a varázsló észreveszi e csakhamar távollétemet, de remélem, hogy nem. Még sok olyan fiola van itt, mint aminőbe én voltam bezárva és így nem fog neki hiányozni. Különben sem voltam neki egyéb ebben a laboratóriumban, mint az, ami például a bankár könyvtárában a törvénykönyv: nem gondol rá és ha gondol is, nem tiszteli annyira, hogy foglalkozzék vele. A legönhittebb varázsló, akit ismerek. Amióta fogságban tart, sohse tartotta érdemesnek, hogy akár egy szót is beszéljen velem.

- Nyomorult fickó, - felelte Don Kleofas, - mivel tetted őt ilyen ellenségeddé?

- Valami kis nyomorult tervecskéjét hiúsítottam meg - felelte Asmodi. - Valamelyik akadémiái! egy hely megüresedett. A varázsló egyik barátját akarta beültetni, én egy másikat. Talizmánt készített, amely a kabala legerősebb karaktereiből volt összetéve. Én azonban egy hatalmas miniszter szolgálatába állítottam, akinek a neve minden talizmánnál erősebb volt.

E magyarázat után a démon gondosan összeszedte a fiola szilánkjait és kidobta őket az ablakon.

- Señor Zanbullo, - mondta aztán - most rajta, fogd meg köpenyem szárnyát és ne félj semmitől.

Don Kleofas ugyan nem érezte magát valami nagyon kitűnően, de mégis tanácsosabbnak tartotta szót fogadni, mint itt maradni a varázsló bosszújának martalékául. Megragadta hát az ördög köpenyét ahogy tudta, s aztán rábízta magát.

3.

Hová viszi az ördög a diákot
és mit mutat meg neki legelőször?

Asmodi nem hiába dicsekedett gyorsaságával. Úgy repült keresztül a levegőn, mint a kemény kéz lőtte nyíl, míg végre a San Salvador templom tornyára szállt le. Mikor lába alatt ismét szilárd talajt érzett, így szólt útitársához:

- Nos Señor Leandro, nem hibás beszéd e mikor a rázós kocsit ördögszekerének nevezik?

- Kétségkívül - felelte Zanbullo udvariasan, - mert a te szekered kellemesebb a gyaloghintónál és amellett olyan gyorsan halad, hogy az ember még unatkozni sem ér rá az úton.

- De tudod-e, - felelte a démon, - hogy miért hoztalak éppen ide? Meg akarok neked mindent mutatni, ami Madridban történik és mert ezzel a városrésszel akarom elkezdeni, nem tudtam alkalmasabb helyet találni ennél. Ördögi erőmmel lehordom a házak tetőit és dacára az éjjeli sötétségnek, föl fogom tárni előtted a házak belsejét.

E szavaknál felemelte jobbkarját, mire az összes háztetők rögtön eltűntek. Mintha napfényes délidő lett volna, úgy látott bele a diák a házak belsejébe. Úgy - mondja Louis Velez de Guevera - mint ahogy az ember egy pástétomba lát bele, amelynek levették a tetejét.

A látvány sokkal meglepőbb volt, semhogy egész figyelmét le nem kötötte volna. Körülnézett és az a sok féle dolog, mely feltárult előtte, nagyon érdekelte.

- Señor Don Kleofas, - mondta az ördög, - a tárgyaknak ez az össze-vissza tömege, amelyet megbámulsz, kétségkívül kellemes látvány, de nem sokat jelent számodra. Hogy az emberi életbe teljes bepillantást nyerhess, meg akarom neked azt is mondani, hogy mit csinálnak odalent ezek az emberek. Föl akarom tárni előtted tetteik rugóit és meg akarom magyarázni legtitkosabb gondolataikat.

- Hol is kezdjük? Figyeljük meg mindenekelőtt azt az öreget, aki itt a jobboldali házban arany és ezüstpénzt számol. Zsugori nyárspolgár. Kocsija elé, amelyet egy udvari ember hagyatékából nevetséges olcsó áron vett, két nyomorult öszvért szokott befogni, amelyek istállójában állnak és amelyeket a tizenkéttáblás törvény szerint hizlal, vagyis: napjában egy font árpát ad nekik. Úgy bánik velők, mint ahogy a rómaiak a rabszolgáikkal. Két évvel ezelőtt jött haza Indiából egy nagy csomó aranyrúddal, amelyet aztán pengőpénzre váltott. Csodálatos ember! Nézd csak, milyen gyönyörrel szemléli kincseit: nem tud betelni velők. De figyeld meg azt is, hogy mi történik ugyanakkor házának egy másik kistermében. Látod-e azt a két fiatalembert azzal az öreg asszonnyal?

- Látom, - felelte Kleofas, - nyilván a gyermekei?

- Nem, - felelte az ördög. - az unokaöccse! és jövendőbeli örökösei, akik nem tudják kivárni, amíg a rablott jószágon osztozkodhatnak és ezért titokban egy vén boszorkányt hívtak magukhoz, akitől most azt akarják megtudni, hogy mikor fog meghalni.

- A szomszéd házban mulatságos kép tárul elém. Egy vén kacért látok, aki éppen most búvik ágyába, miután haját, szemöldökét és fogait a hálószekrényre tette. Mellette egy hatvanéves Adonis, aki szerelmes napi munkáját éppen most végezte be. Levetette egyik szemét, hamis bajuszát és a parókáját, amely kopasz fejét fedte. Most arra vár, amíg János a karját és falábát is lecsatolja, hogy aztán a maradékkal ágyába bújjék.

- Ha a szemem nem csal - mondta Zanbullo - egy karcsú növésű gyönyörű fiatal lányt is látok. Ejnye, igazán a legbájosabb angyali arc!

- Úgy van, - felelte a sátán, - ez a fiatal szépség, aki annyira szemedbe ötlik, a vén kokett idősebb nővére. Pompás párt alkotna azzal a vén kacérral, aki nála lakik. Dereka, amelyet úgy megcsodálsz, ugyancsak sok dolgot adott a mechanikusnak, aki ezt a gépet készítette. Keble és csípője szintén művészi alkotások és csak legutóbb történt, hogy templomba menet nyílt utcán elvesztette a h.... át. Mégis a legszebb ifjúság virágában tündöklik és két ifjú gavallér viaskodik kegyeiért. Még meg is vívtak érte, az őrültek! Két kutya viaskodott egy csontért!

- Ha valami nagyon mulatságosat akarsz látni, nézz ide, ebbe a közeli polgári házba, ahol a tisztelt család, vacsora után, most hangversenyt rendez. Kántátét dalolnak, amelyet egy öreg jogtudós szedett kottára, szövegét egy alguazil írta, egy öreg piperkőc, aki a maga mulatságára és mások kínzására verseket farag. A kíséretet duda és spinét adja. Egy hosszú póklábú kántor fisztula hangján a diskantot énekli és egy fiatal lány, akinek vastag a hangja, a basszust mormolja hozzá.

- A dolog csakugyan nagyon mulatságos, - mondta Kleofas nevetve, - ha az ember erőszakkal akarna kacagtató koncertet rendezni, akkor sem tudná különben eltalálni.

- Most nézz abba a pompás házba, - folytatta a démon, - ahol egy gazdagon bútorozott szobában előkelő úr fekszik az ágyban. Agya mellett kis szekrényke áll, amely tele van tömve szerelmeslevelekkel. Még egyszer átolvassa őket, hogy kéjes gondolatok közt aludjék el, mert olyan hölgy írta őket, akit imád és aki annyi pénzébe kerül, hogy legközelebb a vicekirály állásra kell pályáznia, ha a költségeket elő akarja teremteni. Mialatt ebben a palotában minden elcsendesedik és mindenki aludni tér, a mellette lévő házban annál mozgalmasabb az élet. Látod amott azt a hölgyet a vörös damaszt ágyban? Rangbeli személyiség, Donna Fabulának hívják és éppen most küldött bábáért, mert urának, az öreg Don Torribionak, akit mindjárt mellette fogsz megpillantani, örököst óhajt ajándékozni. Ennek az embernek a jószívűsége egyszerűen megható. Drága hitvesének sikoltásai leikébe nyilainak, a fájdalom átjárja szívét és épp úgy szenved, mint hitvese. Mily gondossággal és buzgalommal iparkodik segíteni neki!

- Valóban, - mondta Leandro, - ez az ember csupa buzgalom. De még egy másik embert is látok ott, aki egész nyugodtan alszik és mit sem törődik az eseményekkel.

- Pedig, - felelt a sánta -, a dolog őt érdekli elsősorban. Ő a ház szolgája és úrnője fájdalmainak igazi okozója.

- Most pedig, - folytatta, - nézz egy kissé tovább és vedd szemügyre ama földszinti teremben azt a képmutatót, aki régi kenőcsökkel kenegeti magát, mert részt akar venni a boszorkány gyűlésen, amelyet ma éjjel tartanak San Sebastian és Fontarabia között. Szeretnélek elvinni oda, hogy részt vehess ebben a mulatságban, de félek, hogy az a démon, aki ennél a ceremóniánál a bakkecske szerepét játssza, megismer.

- Te tehát, - kérdezte a diák, - nem vagy jó barátságban ezzel az ördöggel?

- Nem, telkemre nem, - felelte Asmodi. - Ez az ördög ugyanaz a Pillardoc, akiről az imént beszéltem. A gazember elárulna és bizonyosan megmondaná a varázslónak, hogy megszöktem tőle.

- Volt valami egyéb bajod is ezzel a Pillardoccal?

- Úgy van, - felelte a démon. - Két évvel ezelőtt egy párizsi anyás gyerek miatt kaptunk hajba egymással. A fiú állást keresett és mi mind a ketten igényt tartottunk rá, hogy elhelyezzük. Pillardoc azt akarta, hogy hivatalnok tegyen belőle, én azt, hogy szerencsevadász, mígnem barátaink úgy döntötték el a vitát, hogy szegény szerzetes tesz. Erre kibékültünk, megöleltük egymást és azóta halálos ellenségek vagyunk.

- Nem akarok tudni erről a tisztelt társaságról, - felelte Kleofas, - és nem vagyok rájuk kíváncsi. Inkább folytassuk szemlélődéseinket. Miféle szikrák azok, amelyek abból a pincéből szállnak elő?

- Ott az emberek legostobább foglalkozását űzik, - felelte az ördög. - Az az ember, akit az izzó kályha mellett látsz, alkimista. A tűz lassanként megemészti egész örökségét és ő sohase fogja megtalálni, amit keres. Köztünk tegyen mondva, a bölcsek köve nem egyéb szép kiméránál, amelyet én magam találtam ki, hogy az emberi szellemet, amely mindig át akarja lépni korlátáit, fölcsúfoljam.

- Az aranycsináló szomszédja tisztes gyógyszerész, aki még ébren van. Látod, úgy-e, hogy öreg feleségével és fiával együtt még most is dolgozik? De tudod-e, mit csinálnak? A gyógyszerész egy öreg ügyvéd számára, aki holnap akar nősülni, termékenységet fokozó pirulákat készít, a fiú laxálót csinál, az asszony pedig adstringentiákat tör egy mozsárban.

- A gyógyszerésszel szemben. - mondotta Zanbulló, - valaki éppen most ugrik ki ágyából s gyorsan öltözik.

- Teringette! - felelte a szellem, - az egy orvos, akit nagyon sürgős dologban hívtak. Egy prelátushoz kell mennie, aki teljes egy év óta fekszik már betegen s azóta kétszer vagy háromszor köhögött.

- Most nézz jobbra! Látod-e ott a csűr tetején azt az embert, aki egy lámpás komor világánál, egy szál ingben jár fel s alá?

- Látom, - kiáltotta a diák, - annyira látom, hogy a szobája összes bútorairól leltárt tudnék készíteni. Nincs benne más, mint egy nyomorult fekhely, egy székecske, egy asztal, a falak pedig, mintha véges-végig feketére volnának mázolva.

- Ez a személyiség, aki ilyen magasan lakik, - felelte Asmodi, - költő s amit feketének látsz, csupa tragikus költemény, mely gyárából került ki. Az összes falakat velük kárpitozta ki, mert papiros híján, költeményeit a falra kell írnia.

- Nagy hévvel jár fel s alá s karjaival hadonászik, - mondta Kleofas, - azt hinné az ember, hogy valami nagyfontosságú munkával vesződik.

- Majdnem eltaláltad, - felelt az ördög. - Az általános vízözön című új tragédiáját tegnap fejezte be s most végzi rajta a végső simításokat. Az ember nem hányhatja a szemére, hogy megsértette a hely egységének szabályát, mert az egész cselekmény Noé bárkájában játszik.

- Szavamra, pompás darab! Az állatok úgy beszélnek benne, mint a tudósok. Egy nagy úrnak akarja ajánlani s már hat óra óta dolgozik a dedikáción. E pillanatban éppen az utolsó frázist írja. Ezt a dedikációt bátran mesterműnek nevezhetjük: az összes erkölcsi és politikai erények, az összes dicshimnuszok, amelyeket őseiről és saját érdemeiről híres emberre pazarolni lehet, mind benne vannak. Soha szerző nem bánt bőkezűbben a tömjénnel.

- És kinek szól e pompás dicsérőbeszéd? - kérdezte a diák.

- Ezt még ő maga sem tudja, - felelt a démon. - Nem töltötte ki a nevet... helyet hagyott neki. Valami gazdag urat keres, akinek azonban bőkezűbbnek kell lennie, mint azok voltak, akiknek eddig könyveit dedikálta. Ám manapság ritkák az olyan emberek, akik az ilyen ajánlásokat megfizetik. Az előkelő urak már leszoktak erről a hibáról s ezzel nagy szolgálatot tettek a közönségnek, amelyet eddig csak a dedikáció jövedelméért írt fércmunkákkal árasztottak el.

- Mivelhogy éppen dedikációról beszélünk, - tette hozzá a démon, - érdekes anekdotát akarok neked el-mondani. Egy udvari dáma elfogadta a dedikációt, de látni akarta mielőtt kinyomtatták, s mivel nem dicsérték meg benne annyira, mint ahogy szerette volna, ő maga csinálta meg az egészet s aztán ezt küldte el a szerzőnek, hogy ezt biggyessze műve elé.

- Nini, - mondta most Leandro, - azt hiszem, hogy azok ott tolvajok, akik éppen most törnek be egy balkon ajtaján.

- Helyes, - mondta Asmodi. - Egy bankár lakik ott. Nézzük csak, mit csinálnak! Látod, most átkutatják az irodát s mindent kifürkésznek, de a bankár óvatos volt s megelőzte őket. Egész vagyonával már tegnap Hollandiába szökött.

- Ott is egy tolvaj! - mondta Zanbulló, - kötélhágcsón kúszik az erkélyre.

- Most az egyszer nem találtad el, - felelte a kicsike, - aki ott mászik, az egy márki. Egy szűz szobájába törekszik, aki nem akar az maradni. Hamarjában megesküdött neki, hogy feleségül veszi s a leányka, esküjében bízva nem habozott megadni magát. A szerelmi vásáron a márki urak olyan kereskedők, akiknek nagy hitelük van a tőzsdén.

- Csak azt szeretném tudni, - folytatta a diák, - vajon mit csinál ott az a hálókabátos, hálósapkás ember? Nagyon szorgalmasan ír, egy fekete kis alak áll mellette és a kezét vezeti.

- Az, aki ír, - felelte az ördög, - közjegyző s egy hálás gyám kedvéért, a kiskorú javára szóló ítéletet éppen most változtatja meg. Az a kis fekete alak pedig, aki a kezét vezeti, Griffael, a közjegyzők démona.

- Úgy látszik, - vetette közbe Don Kleofás, - hogy ez a Griffael, csak időközönként látja el ezt a hivatalt, mert hiszen Flagel a törvényszékek szelleme s ennélfogva a közjegyzők irodái is az ő hatáskörébe tartoznak.

- Nem mindig, - felelte Asmodi. - A közjegyzőket érdemeseknek tartották arra, hogy külön ördögük legyen és biztosítalak, hogy így is alig győzi a rengeteg munkát.

- Nézd csak azt a fiatal hölgyet, az első emeleten. Özvegy asszony, a férfi pedig, aki mellette van, a nagybátyja és a második emeleten lakik. E nő szemérmetes- sége igazán bámulatraméltó. Nagybátyja előtt nem akar inget váltani s ezért a szomszéd szobába megy, ahol elrejtett udvarlója adja rá az inget.

- A közjegyzőnél egy kövér, sánta baccalaureus lakik. Rokona a jegyzőnek és elsőrangú kópé. Volumnius, akinek tréfás ötleteit Cicero dicséri, a nyomába sem léphet. Ezt a baccalaureust, akit az egész városban Donosonak hívnak, az összes udvari és városi előkelőségek mindig meghívják. Valósággal versengenek érte. Csodálatos tehetségével jókedvre hangolja a társaságokat és az asztalnál mindenkit megnevettet. Ezért mindennap a legjobb helyekre hívják meg és éjféli két óra előtt soha sincs otthon. Ma például Alcazinas márkinál van vacsorán, akihez véletlenül jutott.

- Hogy, hogy? - kérdezte Leandro.

- Majd megmagyarázom, - felelt az ördög. - Délfelé öt-hat kocsi állt meg a baccalaureus ajtaja előtt, hogy különböző urakhoz vigyék. Mikor a szolgák feljöttek érte, miközben kártyát vett elő, így szólt hozzájuk: - Kedves barátaim, mivelhogy mindegyitekhez nem mehetek egyszerre, de senkit sem akarok előnyben részesíteni, döntsön a kártya! A Makkirálynál ebédelek!

- Vajon, - kérdezte Don Kleofas, - mit akarhat az a lovag, aki az utca túlsó oldalán, a küszöbön ül? Talán arra vár, hogy valami komorna beeressze?

- Nem, - felelte Asmodi, - fiatal kasztíliai, akinek szertelen fogalmai vannak a szerelemről. A régi idők szerelmeseinek mintájára, csupa udvariasságból az egész éjszakát kedvese ajtajánál akarja eltölteni, olykor-olykor megpendíti citeráját, önmaga készítette románcokat dalol hozzá, mialatt infánsnője, aki a második emeleten lakik, vetélytársának távollétét siratja.

- Most ahhoz az új házhoz érünk, amelynek két különálló főépülete van. Az egyikben a háztulajdonos lakik, az az öreg gavallér, aki hol fel s alá jár szobájában, hol pedig karosszékébe roskad.

- Nyilván valami nagyszerű tervet forgat agyában! - mondta Zanbullo. - Vajon ki lehet? A házában uralkodó pompa után ítélve, a legelső grandok közé kell tartoznia.

- Szó sincs róla, - felelte a démon, - egyszerű kontador csupán, aki jól jövedelmező hivatalokban őszült meg s négymilliót szerzett. Most, hogy egy kissé nyugtalan azok miatt az eszközök miatt, amelyekkel ezt a vagyont megszerezte és mert közeledni érzi azt a pillanatot, amikor cselekedeteiért a túlvilágon számot kell adnia, fölébredt a lelkiismerete. Kolostort akar építtetni s azt reméli, hogy jó cselekedete vissza fogja adni lelki nyugalmát. Már megkapta az építési engedélyt, de mert a kolostort csupa olyan baráttal akarja benépesíteni, aki szűz, józan és szívében alázatos is egyszerre, a választás sok gondot okoz neki.

- A másik főépületben szép hölgy lakik, aki éppen most fürdött meg tejben s aztán lefeküdt. A buja hölgy egy Szent Jago lovag özvegye, akinek egész hagyatéka csak jóhangzású neve volt. Szerencsére, a kasztíliai tanács két. tagja a barátja, akik közös számlán fedezik fényűzését.

- Síi ez? - kiáltotta a diák, - a levegő tele van sikolytással és jajveszékeléssel. Talán valami baleset történt?

- Megmondom azonnal, - mondta a szellem. - E játékbarlangban, amelyben annyi lámpás és gyertya ég, két fiatal gavallér kártyázott egymással. Játékközben összevesztek, kardot rántottak s halálosan megsebesítették egymást: az idősebbik nős, az ifjabb, egyetlen fiú s mindkettő minden percben örökre elalhatik. A rémhírre az egyiknek felesége, a másiknak atyja sietett a balesett színhelyére s most jaj kiáltásukkal telítik meg az utcát. - Szerencsétlen, - mondja az atya fiának, aki nem is hallja. - Hányszor kértelek, hogy ne nyúlj a kártyához! Hányszor óvtalak és figyelmeztettelek, hogy életedbe kerülhet! Én ártatlan vagyok nyomorult halálodban! - A másik oldalon az asszony jajgat kétségbeesetten. Férje egész hozományát elkártyázta ugyan s már eladta összes ékszereit, sőt ruháit is, mégis, vigasztalan a veszteség miatt. Átkozza a kártyát, elátkozza, aki kitalálta, elátkozza a játékbarlangot s mindenkit, aki benne van.

- Sajnálatoméi tó emberek, - mondta Don Kleofas, - akiknek szenvedélyévé lett a kártya. Rettenetes lehet, amit éreznek. Én áldom az eget, hogy ez a szenvedély sohasem lett úrrá rajtam.

- Van helyette más urad, - mondta az ördög, - aki egy hajszállal sem jobb amannál. Talán okosabbnak tartod, ha örömlányokkal vesződöl? Vajon nem éppen ma éjjel forogtál halálos veszedelemben? Csakugyan csodálatos teremtmények vagytok ti emberek! Saját hibáitok csupa csekélységek, a másokéit mindig nagyító üvegen nézitek.

- Még két szomorú történetet kell mutatnom, - folytatta aztán. - Látod-e azt a házat, amely egypár lépésnyire van a játékosok szentélyétől. Egy kövér ember fekszik az ágyban - ugye? Nos, az egy szerencsétlen szélütött kanonok. Sem az unokaöccse, sem a nénje nem gondol arra, hogy segítsen rajta: nyugodtan meghagyják halni, miközben mindenét elviszik, hogy jóbarátaiknál elrejthessék. Majd aztán sírnak és jajveszékelnek.

- Itt a közelben két halottat láthatsz, akiket holnap temetnek. Két testvér. Mindkettő egy ugyanazon betegségben szenvedett és mind a kettő másként és másként viselkedett a betegség alatt. Az egyik vakon bízott orvosában, a másik mindent a természetre bízott. Most mind a kettő meghalt. Az első azért, mert a doktornak minden orvosságát bevette, a másik, mert semmit sem vett be.

- Furcsa, - mondta Leandro, - hát akkor mit csináljanak szegény betegek?

- Erre nem tudok felelni, - mondta az ördög, - én csak annyit tudok, hogy vannak jó orvosságok, de már azt nem tudom, hogy vajon vannak-e jó doktorok is.

- De nézzünk csak valami más, kellemesebb dolgot. Hallod a lármát az utcán? Egy hatvanéves özvegy ma reggel egy tizenhétéves gavallérhoz ment feleségül. Most aztán az egész városnegyed összes kópéi összeszaladtak, hogy nászéjszakájukat fazekak, üstök és lábosok lármás hangversenyével dicsőítsék.

- Hisz azt mondtad nekem, - vetette közbe a diák. - hogy te szoktad összeboronálni az ilyen nevetséges házasságokat. Talán ezt is te csináltad?

- Nem. Azért nem, - felelte a sánta, - mert, amint tudod, fogságban voltam. De ha szabadon lettem volna is, evvel az esettel nem foglalkoztam volna. Ennek az asszonynak nagyon kényes lelkiismerete van és csak azért ment újból férjhez, hogy bizonyos örömöket, amelyeket szeret, szemrehányás nélkül élvezhessen. Az ilyen viszonyokban nincs örömöm, jobb szeretem kínozni a lelkiismeretet, mint megnyugtatni.

- E bolondos szerenád lármáján kívül, - mondta Zanbullo, - úgy rémük, mintha valami egyebet is hallanék.

- Úgy van, - felelte az ördög, - azt a lármát hallod, amely abból a korcsmából hallatszik. Egy kövér flandriai kapitány, egy francia énekes és a német gárda egyik tisztje, tercettet énekelnek. Már reggel hat óra óta együtt iddogálnak és mindegyik azt hiszi, hogy nemzete becsülete függ tőle, hogy a másik kettőt az asztal alá igya.

- Most nézz oda arra a magányos házra, amely a kanonokéval szemben fekszik. Három ismert galíciai leányt látsz ott, akik három udvaronccal tivornyáznak.

- Ejnye, de kedves teremtések! - kiáltotta Don Kleofas. - Nem csodálom, hogy ilyen előkelő urak bolondulnak utánuk. Értik a módját, hogy mint kell cirógatni és hízelegni a legénynek! Nagyon szerelmesek lehetnek.

- Lassan a testtel, fiatal barátom, - felelte a szellem. - Úgy látom, nem igen értesz az ilyenfajta dámákhoz, akiknek a szíve sokkal kendőzöttebb, mint az arca. Akármilyen gyengédnek tettetik is magukat, egy szikra érzés sincs szívükben ezek iránt az urak iránt. Az egyiknek csak azért hízelegnek, mert nagy a befolyása, a másik kettőnek csak azért, mert a pénzét akarják. Ezek a lányok mind egyformák. Ha a férfiak tízszer teszik is tönkre magukat miattuk, mégse szeretik őket. Sőt ellenkezőleg, aki fizet, avval úgy bánnak, mint ahogy a férjjel szokás. Ezt a szabályt én vezettem be az ilyenféle viszonyoknál. Dehát hagyjuk meg ezeknek az uraknak a maguk örömét, amelyet úgyis drágán fizetnek meg, mialatt szolgáik, akik az utcán várakoznak, avval az édes reménnyel vigasztalják magukat, hogy ingyen lesz részük ugyanabban a gyönyörűségben.

- Most azt is magyarázd meg, - szólt közbe Leandro Perez, - hogy mit csinál az a csoport, amelyet amott abban a baloldali nagy házban látok? Még mindenki talpon van, az egyik nevet, a másik táncol, bizonyosan valami nagy ünnepet ülnek.

- Helyes, - mondta a sánta, - lakodalmat tartanak. A szolgáknak ugyancsak jó kedvük van, pedig még három napja sincs, hogy ugyanez a palota a legnagyobb szomorúság színhelye volt. Elmondom ezt a történetet, amely, ha nem is éppen nagyon rövid, de remélem még sem fog untatni. Es elkezdte:

4.

Belflor gróf és Donna Leonora di Cespedes
szerelmi története

- Belflor gróf előkelő udvari ember volt és már régen halálosan beleszeretett Leonóra di Cespedes kisasszonyba. Elvenni ugyan nem akarta, mert egy egyszerű nemes leánya mégsem volt hozzáillő házasság, de viszont nagyon szeretett volna szerelmi viszonyt kezdeni vele. Evvel a szándékkal járt utána és egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy pillantásaival értésére ne adja szerelmét. De sem beszélni, sem írni nem tudott neki, mert duennája, a szigorú és éber Marcella asszony, mindig körülötte volt. Ez nagyon kellemetlen volt neki. Az akadályok azonban csak szították szenvedélye lángját és egyre azon törte a fejét, hogy miképp altassa el Árgust, aki lót őrizte.

A leány is észrevette, hogy a gróf nagyon érdeklődik iránta és viszonozta is vonzalmát. Szíveikben ilyen módon szinte észrevétlenül támadt a szerelem, amely végül erős lángra lobbant. Én azonban nem fokoztam a lángot szokott eszközeimmel, mert a varázsló, aki abban az időben fogvatartott, belekontárkodott mesterségembe. Helyettem az anyatermészet tette meg a magáét. A természet tudniillik éppolyan veszedelmes, mint én s a különbség kettőnk között csak az, hogy míg ő lassanként rontja meg a szíveket, én egy csapásra végzem el ezt a munkát.

Így álltak a dolgok, mikor Leonóra és örökös kísérőnője egy reggel, templomba menet, egy vénasszonnyal találkoztak, akinek a legnagyobb olvasó volt a kezében, amelyet valaha az álszenteskedés füzérbe kötött. A vénasszony barátságos mosollyal közeledett feléjük és így szólította meg a duennát: - Isten áldja meg önöket! Ha szabad kérdeznem, nem ön-e Donna Marcella, Señor Martino Rosette tisztes özvegye? - Én vagyok - hangzott a felelet. - Akkor hát éppen jókor találkoztam önnel, - folytatta a vénasszony. - Éppen most akartam tudomására hozni, hogy házamban égj öreg rokonom lakik, aki nagyon szeretne önnel beszélni. Néhány nappal ezelőtt jött Flandriából, jóismerőse volt az ön férjének és nagyon fontos dolgokat akar önnel közölni. Már régen elment volna önhöz, de szegény súlyos beteg és utolsó napjait éli. Én alig egypár lépésnyire lakom innen. Talán méltóztatnának hozzám elfáradni?

A duenna, akinek helyén volt az esze, attól félt, hogy elhamarkodja a dolgot és nem tudott rögtön határozni. A vénasszony legott kitalálta zavarának okát és így szólt hozzá: - Kedves Donna Marcella, teljesen megbízhat bennem. Chichona a nevem és Marcos de Figuerna licenciátus, valamint Mira de Mesqua bakkalaureátus jót állnak értem, mint akár a nagyanyjukért. Beteg nagybátyám csak azért kéreti önt, mert megakarja fizetni azt a pénzt, melyet az ön boldogult férje kölcsönzött neki.

Ez hatott.

- Jöjjön kedves lányom, - mondta most Donna Marcella Leonórának, - menjünk a jóasszony házába. Beteget látogatni keresztény kötelesség!

Csakhamar megérkeztek az öregasszony házába. Egy földszinti terembe vezették őket, amelyben hófehér szakállú férfi feküdt az ágyban, aki, ha nem volt nagyon beteg, kitűnően játszotta a beteget. - Nézd, - mondta az öregasszony, miközben a Duennát bemutatta, - ez itt a tiszteletreméltó donna Marcella, boldogult Martino Rosette barátod özvegye, akivel beszélni akartál. - E szavakra az aggastyán kissé felemelte a fejét, üdvözölte a duennát, intett neki, hogy jöjjön közelebb, s mikor ágyához lépett, halk hangon így szólt hozzá: - Kedves Donna Marcella, hálát adok a Mennyeknek, hogy meg hagyta érni ezt a pillanatot. Ez volt egyetlen kívánságom. Mindig féltem, hogy meghalok anélkül a vigasz nélkül, hogy önt láthassam és hogy kezébe tehessen! le azt a száz aranyat, amelyet boldogult férje, legjobb barátom, kölcsönzött nekem egy becsületbeli ügyem alkalmával, amely Brüsszelben esett meg velem. Nem beszélte-e el önnek ezt az esetet?

- Oh nem, - felelte Donna Marcella, - sohasem beszélt róla. Isten nyugosztalja, oly nagylelkű volt, hogy mindig elfeledte azokat a szolgálatokat, amelyeket barátainak tett. Ellentétben a sok hencegővel, akik jótetteikkel büszkélkednek, amelyeket sohasem cselekedtek, ő sohasem beszélt nemes tetteiről.

- Úgy van, - mondta az aggastyán, - áldott jó szíve volt. Senki sem ismerte jobban nálamnál és el akarom önnek mondani azt a nagy szívességet, amelyet nekem tett. Mivel azonban sok mindenfélét szeretnék közölni, ami a megboldogult emlékére nagy fontossággal bír, nagyon szeretném, ha négyszemközt beszélhetnék hallgatag özvegyével.

- Helyes, - mondta Chichona asszony, - én majd addig ez ifjú hölggyel szobácskámba vonulok. - Szólt és a duennát a betegnél hagyva, Leonórát a mellékszobába vezette, ahol minden kertelés nélkül így szólt hozzá: - Szép Leonóra! A pillanat drága és nem szabad elvesztegetnünk. Látásból bizonyosan ismeri már Belflor grófot, aki régen szereti önt és ég a vágytól, hogy ezt megmondhassa önnek, de duennájának ébersége és szigora ez ideig nem engedte meg neki ezt az örömöt. Kétségbeesésében hozzám fordult és én pártfogásomba vettem. Az aggastyán, akit az imént látott, a gróf fiatal komornyikja, és minden, amit tettem, csak megbeszélt cselfogás volt, amellyel duennáját meg akartuk téveszteni és önt ide akartuk csalni.

Alig fejezte be szavait, amikor a gróf egy kárpit mögül előlépett és Leonóra lábai elé vetette magát. - Señora, - mondta, - bocsássa meg ezt a hadicselt a szerelmesnek, aki nem tudott tovább élni a nélkül, hogy önnel ne beszéljen. Ha e szolgálatkész asszony nem talált volna módot, hogy e boldogságot számomra megszerezze, fájdalmamban bizonyára meghaltam volna.

A szeretetreméltó ifjú meghatott hangon mondott szavai Leonórát kissé zavarba ejtették. Egy pillanatig habozott, hogy mit feleljen, végre azonban összeszedte magát és büszke tekintettel így felelt a grófnak:

- Ön bizonyára azt hiszi, hogy nagy hálával tartozik e szolgálatkész hölgynek, aki önt ennyire támogatta. Én azonban csak annyit mondok önnek, hogy támogatásából nem lesz nagy haszna.