EDGAR ALLAN POE

Az aranybogár

és más történetek

Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 47.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

A kiadás alapjául szolgáló mű:

Edgar Allan Poe válogatott művei

Európa, 1981, Budapest

Fordította Babits Mihály és Pásztor Árpád

© Trubadúr Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

ISBN 978-963-656-014-0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

AZ ARANYBOGÁR

A HOSSZÚKÁS LÁDA

AZ OVÁLIS ARCKÉP

AZ ÁRULÓ SZÍV

AZ USHER-HÁZ VÉGE

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

AZ ARANYBOGÁR

Jó néhány éve már, hogy Mr. William Legrand meghitt benső barátom lett. Régi hugenotta család sarja volt, hajdan gazdag, de a sorozatos balszerencse nagyon megcsappantotta vagyonát. Hogy elkerülje rossz sorsának következményeit, a zaklatásokat, otthagyta New Orleanst, ősei városát, és a Sullivan-szigeten, Charleston közelében, Dél-Kaliforniában vert tanyát.

Különös hely ez a sziget. Körülbelül három mérföld hosszú, és földje csupa föveny. Szélessége sehol sem több negyed mérföldnél. A szárazföldtől alig észrevehető, mocsaras, náddal, sással lepett vízsáv választja el, nagyszerű búvóhely a vízityúkoknak. Növényzete, amint az várható is, gyér, vagy legalábbis satnya. Magasabb fa nincs is rajta. Nyugati csúcsa közelében, ott, ahol a Moultrie-erőd áll, annál a néhány nyomorúságos faházikónál, melyet nyár idején a Charleston porából és mocsárlázából menekülők nyaralóhelyül szoktak kibérelni, kócos pálmaliget található. Különben az egész szigetet, ennek a nyugati csúcsnak és a tengerparti föveny kemény, fehér sávjának kivételével, az az édes illatú mirtusz borítja be sűrűn, amelyet Anglia kertészei oly nagyra becsülnek. A bozót itt gyakran tizenöt-húsz láb magasra is megnő, áthatolhatatlan szövedékbe fonódik, és a levegőt illattal telíti.

E mirtuszbozót legbelső rejtekében, nem messze a sziget keleti, vagyis legtávolabbi szögletétől, Legrand kis kunyhót tákolt össze magának, itt lakott abban az időben, amikor véletlen folytán megismerkedtem vele. Ismeretségünk rövidesen barátsággá mélyült, mert e remetében sok olyasmi lakozott, ami érdeklődésemet felcsigázta, és megbecsülést érdemelt. Művelt, ritka jóeszű embernek ismertem meg, akit megfertőzött az embergyűlölet, s aki felváltva volt rabja hol az elragadtatás, hol a mélabú beteges hangulatának. Sok könyve volt, de ritkán foglalkozott velük. Fő kedvtelése a vadászat és halászat volt, vagy az, hogy elkódorgott az öböl mentén, bevette magát a mirtuszbozótba, kagylókat és ritka bogarakat keresett, bogárgyűjteményét akár Swammerdam{1} is megirigyelhette volna. Ezeken a kirándulásokon rendes kísérőtársa egy vén néger volt, akit Jupiternek hívtak. Még mielőtt a család tönkrement, felszabadították, de sem szép szóval, sem fenyegetéssel nem lehetett rábírni arra, hogy elhagyja „Will úrfit”, jogának tartotta, hogy mindenütt a nyomában legyen. Nem lehetetlen, hogy a rokonok, akik kissé kótyagosnak tartották Legrandot, csak szították Jupiter makacsságát, mert így legalább volt, aki őrizze és gyámolítsa kóborlásain.

A Sullivan-sziget szélességi foka alatt a tél ritkán szigorú, ősszel meg éppenséggel alig fordul elő, hogy tüzet kéne gyújtani. 18. október közepe táján mégis rendkívül hűvösre fordult az idő. Már alkonyodott, mire az örökzöld bozóton áttörtem barátom kunyhójához. Hetek óta nem láttam. Én Charlestonban laktam, kilencmérföldnyire a szigettől, s oda-vissza utazni akkor még sokkal nehezebb volt, mint ma. Amikor a kunyhóhoz értem, szokásom szerint bekopogtam, és amikor feleletet nem kaptam, megkerestem a kulcsot – ismertem a rejtekhelyét –, és kinyitottam az ajtót. Kellemes, meleg tűz lobogott odabent. Ritka, jóleső meglepetés. Levetettem felsőkabátomat, a pattogó hasábok közelébe húztam egy karosszéket, és türelmesen vártam házigazdám hazajöttét.

Már besötétedett, amikor megjöttek, és szívélyesen üdvözöltek. Jupiter fülig szaladó szájjal, vigyorogva köszöntött, és első dolga volt, hogy feltegye a vacsorát, egy vízityúkot. Legrand – hogy is mondjam? – csupa lelkesedés és lobogás volt. Egy ismeretlen fedelesszárnyút talált, egy új speciest, sőt mi több, Jupiter közreműködésével fölhajtott és zsákmányul ejtett egy szkarabeuszt is, hite szerint teljesen ismeretlent, és erre vonatkozólag szerette volna másnap reggel a véleményemet hallani.

– És mért nem ma este? – kérdeztem, miközben kezemet a tűz fölött dörzsölgettem, és pokolba kívántam a szkarabeuszok minden nemzetségét.

– Csak sejtettem volna, hogy ma jössz! – szólt Legrand sajnálkozva. – De már olyan régen nem láttalak, hogy nem is gondoltam rá, hogy éppen ma este látogatsz meg. Hazajövet találkoztam G. hadnaggyal az erődből, és elég ostobán kölcsönadtam neki a bogarat: így hát holnap reggelig nem láthatod. Maradj itt éjszakára, és napkeltekor érte küldöm Jupot. A világon nincs annál szebb!

– Minél?… A napkelténél?

– Ugyan… A bogárnál. Tündöklő aranyszínű, akkora, mint egy jókora hikoridió. Háta egyik végén két kis koromfekete folt van, a másik végén meg egy hosszabb.

– Rosszabb? – értette félre a „hosszabb” szót Jup, és tiltakozva vágott közbe. – Nem rosszabb az se, az egész bogárban nincs semmi rossz, csupa arany, valódi arany az egész, minden íze, minden porcikája arany! Láttam, amint széttárt szárnnyal repült, soha életemben fele ilyen nehéz bogár nem volt még a kezemben.

– És ha így is van, Jup – felelte Legrand valahogy komolyabban, úgy éreztem, mint az egész ügy megérdemelte volna –, azért ez nem ok arra, hogy odaégesd a tyúkot. – És felém fordulva folytatta: – Jupiternek igaza van, aranyszínűbb bogarat soha életemben nem láttam, ragyogó, tündöklő, fémes fényt áraszt, tündöklőbbet el se képzelhetsz, holnap reggel majd magad is meggyőződhetsz róla. De addig is adhatok róla némi fogalmat.

Leült egy kis asztalkához, tintát, tollat vett elő, de papirost nem talált. Hiába húzta ki az egyik fiókot is.

– Annyi baj legyen – mondta végül –, jó lesz ez is – és mellényzsebéből egy darab papírt kapart elő, én legalábbis piszkos papirosnak néztem, és azon tollával hevenyészett vázlatot készített. Én ott maradtam a tűz mellett, míg rajzolt, mert még mindig nem melegedtem át. Amint elkészült, ültében felém nyújtotta. Alighogy átvettem, az ajtó felől hangos szűkölés hallatszott, és kaparászó körmök zaja. Jupiter kinyitotta az ajtót, és egy hatalmas újfundlandi, Legrand kutyája ugrott be viháncolva. Szeretettel a vállamra ugrott, elhalmozott kedveskedésével, mert régebbi látogatásaim alkalmával sokat kényeztettem. Amikor kitombolta magát, a papirosra néztem, és szó, ami szó, meglepetten láttam, hogy barátom mit rajzolt.

– Hallod-e? – mondtam néhány percnyi tűnődés után. – Furcsa egy szkarabeusz ez. Be kell vallanom, hogy soha hasonlót nem láttam… számomra egészen új. Koponyára vagy halálfejre jobban emlékeztet, mint bármi másra, ami valaha a szemem elé került.

– Koponya? – ismételte szavamat Legrand. – Ó, így papíron kétségtelenül hasonlít rá kissé! A két felső petty, mint két szemüreg… Nem rossz!… és az alján a hosszabb, mint a koponya szája… És az egész ovális.

– Olyasforma – mondtam –, de kedves Legrand, attól tartok, hogy nem vagy valami nagy művész. Magát a bogarat kéne látnom, hogy bármi fogalmat alkossak, milyen is a valóságban.

Kissé sértődötten válaszolta:

– Miért? Egészen tűrhetően rajzolok, legalábbis eddig az volt a vélemény rólam. Jó mestereim voltak, és azzal is hízeleghetek magamnak, hogy nem estem teljesen a fejem lágyára.

– Akkor hát meg akartál tréfálni – mondtam neki –, mert ez, akárki akármit mond is, koponya… Koponyának pedig elsőrangú, olyan, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Ha pedig a te szkarabeuszod ehhez hasonlít, akkor az a világ legkülönösebb szkarabeusza. Még jó, hogy nem vagyok babonás, mert furcsa dolgokat kellene gondolnom. Remélem, bogaradat scarabeus caput hominisnek{2} vagy valami hasonlónak fogod elnevezni, ahogy az már a természettudományban szokásos.

– A csápjai! – szólt indulatosan Legrand. – Azt nézd. Igyekeztem élethűen lerajzolni, és azt hiszem, sikerült is.

– A csápjait? – mondtam. – Bizonyára. De még most se látom. – Szó nélkül átnyújtottam neki a papírt, nem akartam mérgesíteni, de nagyon megütődtem, hogy így fordult a dolog. Indulata zavarba hozott, s ami a rajzot illeti, azon semmiféle csáp nem volt látható, és az egész nagyon hasonlított egy közönséges halálfejhez.

Szinte haragosan vette el tőlem a papirost, össze akarta gyűrni, hogy a tűzbe dobja, amikor valami hirtelen fölkeltette a figyelmét. Arca egy pillanat alatt mélyen elvörösödött, de a következő másodpercben már elsápadt. Ült, és hosszú perceken át nézte figyelmesen, hosszasan a rajzot. Végre fölemelkedett, az asztalról fölvett egy égő gyertyát, és a szoba legtávolabbi sarkában levő matrózládára ült. Aggodalmaskodó gondossággal vizsgálgatta újra a papirost; forgatta ide-oda. Nem szólt egy szót sem. Bár viselkedése roppantul meglepett, helyesebbnek véltem, ha egy szóval sem zavarom elboruló kedélyét. Kabátja zsebéből egyszerre tárcát vett elő, a papírdarabot óvatosan beletette, majd íróasztala fiókjába zárta. Ekkor mintha megnyugodott volna, de kezdeti lelkessége teljesen lelohadt. Inkább elgondolkodó volt, mint bosszús. Amint az idő haladt, mind jobban elmerült álmodozásában, hiába igyekeztem tréfálkozással kizökkenteni, nem sikerült. Az volt eleinte a szándékom, hogy a kunyhóban töltöm el vele együtt az éjszakát, amint ezt megelőzően már gyakran megtettem, de láttam, hogy házigazdám milyen hangulatban van, s így helyesebbnek tartottam, ha magára hagyom. Nem is marasztalt, de amikor elbúcsúztam, a szokásosnál is szívélyesebben szorította meg a kezemet.

Körülbelül egy hónap telt el (ezalatt egyszer sem láttam Legrandot), amikor charlestoni otthonomba egy szép napon beállított Jupiter. A jó öreg négert még sohasem láttam így kétségbeesve. Attól tartottam, hogy barátomat valamilyen súlyos szerencsétlenség érte.

– Ki vele, Jup – mondtam –, mi újság?… Hogy van a gazdád?

– Hát igaz, ami igaz… nincs valami jó bőrben.

– Nincs jó bőrben? Nagyon elszomorítasz. Mi a panasza?

– Hisz épp ez az… Sohase panaszkodik… De mégis nagy beteg.

– Nagy beteg?… Mért nem ezzel kezded?… Fekszik?…

– Dehogy… Hiszen éppen ez az… Nem találja sehol a helyét… Ez a bökkenő… Ki se mondhatom, mennyire aggódom a szegény jó Will úrfiért.

– A pokolba is, Jup, végre érteni szeretném, mit beszélsz itt összevissza. Azt mondod, hogy beteg a gazdád. Hát nem mondja meg, mije fáj?

– Hát… azért nem kell rögtön kétségbeesni. Will úrfi egy szót se szól arról, hogy mi baja. Csak járkál fel-alá maga elé meresztett szemmel, lecsüggeszti a fejét, aztán hirtelen kihúzza magát, az arca meg egyre fehérebb és halványabb lesz. Miért? Nagyokat sóhajt…

– Nagyokat sóhajt?

– Nagyokat sóhajt a palatábla fölött, furcsa figurákat rajzol, soha olyan furcsa figurákat nem láttam még. Én mondom, kezd már egészen kótyagos lenni! Folyton rajta kell tartanom a szememet. A minap is még napkelte előtt kisurrant az ajtón, és egész álló nap nem láttam, Már elő is készítettem egy jókora husángot, hogy jól elnáspángoljam, ha a szemem elé kerül, de mikor megjött, az én ostoba, jó szívem egész elfacsarodott… olyan sápadt és szomorú volt.

– Mit kotyogsz te összevissza? Nehogy eszedbe jusson keményen bánni szegény fiúval, és vigyázz, hogy egy ujjal se nyúlj hozzá! Ezt aligha bírná elviselni. De mondd csak, fogalmad sincs róla, mitől beteg, mitől változott így meg? Valami baj érte, mióta nem láttam?

– Nem, uram, azóta semmi baj nem érte, attól félek, inkább azelőtt, épp aznap, amikor nálunk tetszett járni…

– Aznap? Hát mi történt aznap?

– Úgy gondolom, a bogár…

– Micsoda?

– Igen, az a bogár… biztos vagyok benne, hogy szegény jó Will úrfit valahol a fején megcsípte az az aranybogár.

– És ezt miből gondolod, Jupiter?

– Ronda egy bogár az, karma van, harapós szája, rúgkapál, és belemar mindenbe, amit ér. Gazdám is meg akarta fogni, de ugyancsak hamar el kellett eresztenie. Biztosan akkor harapta meg. Látni se szerettem azt a harapós száját, ujjal se nyúltam volna hozzá, becsavartam hát egy darab papírba, amit ott találtam, hadd rágja azt, gondoltam. Bizony, így kellett vele elbánni.

– Hát csakugyan azt hiszed, hogy a bogár csípésétől betegedett meg a gazdád?

– Én nem hiszek semmit. Én tudom. Hogy álmodna annyit aranyról, ha nem csípte volna meg az aranybogár? Eleget hallottam az ilyen aranydögökről.

– De honnan veszed, hogy aranyról álmodik?

– Honnan veszem? Hát hallom, hogy álmában miket beszél… onnan veszem.

– Lehet, Jup, hogy igazad van, de most mondd meg végre, hogy minek köszönhetem nagyra becsült látogatásodat?

– Tessék?

– Üzenetet hoztál Mr. Legrandtól?

– Nem üzenetet, ezt a kis cédulkát.

És egy papírlapot nyújtott felém, amelyen ez állott:

Kedves barátom,

mért nem látlak olyan régen? Remélem, nem voltál olyan szamár, hogy megsértődj múltkori kis idegességemen – nem, ez valószínűtlen.

Amióta nem láttalak, valami egyre nyugtalanít. Szeretném elmondani neked, de nemigen tudom, hogyan, vagy hogy elmondjam-e egyáltalán?

Az utóbbi napokban nem éreztem magamat valami jól, és szegény öreg Jup a maga jó szándékú figyelmével szinte kibírhatatlanul bosszant. Elhinnéd-e? A múltkor már előszedett egy jókora botot, hogy elnáspángoljon, mert elszöktem, és egy egész napot solus{3} a dombok közt, a szárazföldön töltöttem el. Azt hiszem, csak az mentett meg a veréstől, hogy rossz bőrben vagyok.

Amióta nem láttalak, gyűjteményem nem szaporodott.

Hacsak egy mód van rá, gyere át Jupiterrel. Várlak! Még ma este látni szeretnélek, a dolog rendkívül fontos. Nem szeszély, hanem nagyon fontos, fontos! Híved

William Legrand

Volt valami a levél hangjában, ami nyugtalanított. Egész stílusa, fogalmazása lényegesen elütött Legrand megszokott modorától. Vajon miről álmodozhat? Milyen új hóbort kerítette hatalmába nyugtalan agyát? Micsoda „fontos, fontos” dolog az, amit meg akar velem beszélni? Jupiter elejtett szavaiból nem következtettem semmi jóra. Nem lehetetlen, hogy a sok balszerencse végre is felőrölte barátom idegeit. Pillanatnyi habozás nélkül kész voltam hát útra kelni a négerrel.

A kikötőbe érve egy kaszát és három ásót pillantottam meg a csónak alján, amelybe beszálltunk, s mind szemmel láthatólag vadonatúj.

– Hát ez micsoda, Jup? – kérdeztem.

– Kasza meg ásó!

– Azt látom, de mire jó?

– A gazda azt mondta, hogy vegyek neki a városban egy kaszát és három ásót. A disznók nem adták valami olcsón!

– Dehát mi az ördögöt kezd Will úrfi ezzel a kaszával meg az ásókkal?

– Ha én azt tudnám! – sopánkodott Jup. – Az ördög vigyen el, ha ő maga is tudja. Ez mind annak az átkozott bogárnak a műve.

Feladtam a harcot, hogy Jupitertől valamit megtudjak, mivel a „bogár” szemmel láthatólag lefoglalta minden gondolatát; elhelyezkedtem a csónakban, és felvont vitorlával útnak indultunk. Az élénk szellő csakhamar átvitt az északi kis öbölbe a Moultrie-erőd felett, és miután még jó két mérföldet gyalogoltunk, odaértünk Legrand kunyhójához. Délután három óra lehetett. Barátom türelmetlenül várt. Olyan ideges hevességgel ragadta meg kezemet, hogy egészen megijesztett, és gyanúmat még csak fokozta. Mélyen ülő szeme természetellenes fényben égett, és arca halvány volt, mint valami kísérteté. Miután egészsége iránt érdeklődtem, nem tudtam okosabbat kérdezni, mint hogy megkapta-e akkor G. hadnagytól a szkarabeuszt.

– Ó, hogyne – válaszolta, és elvörösödött. – Másnap reggel mindjárt megkaptam. Nincs olyan hatalom, mely ettől a szkarabeusztól elválaszthatna. Tudod, hogy Jupiternek mindenben igaza van?

– Mennyiben? – kérdeztem keserű előérzettel.

– Jupiternek igaza van, amikor azt állítja, hogy ez a bogár színarany!

Halálos komolyan mondta, úgyhogy szívem mélyéig megrendültem.

– Ez a bogár az én szerencsém – folytatta diadalmas mosollyal –, vissza fogja szerezni családi vagyonomat. Csoda hát, ha dicsérem és lelkesedem érte? Amióta a jó szerencse nekem adta, arra törekszem, hogy helyesen vegyem hasznát, és hozzájussak az aranyhoz, aminek a nyomára vezet. Jupiter, add ide azt a szkarabeuszt.

– Mit?… A bogarat? Semmi kincsért!… Ha akarja, vegye elő maga!

Legrand komolyan és ünnepélyesen felállt, és egy üvegdobozkából, amelybe a bogár be volt zárva, gondosan kivette, és elém tette. Gyönyörű szkarabeusz volt, akkoriban még a természetbúvárok előtt is ismeretlen, tehát tudományos szempontból nagy értékű. Hátán két kerek, fekete petty, és nem nagyon messze a két foltocskától egy harmadik, hosszabb. Szárnyai rendkívül kemények, csillogóak, és úgy fénylettek, mint az olvasztott arany. Olyan nehéz volt, hogy mindent összevetve nem hibáztattam Jupitert a bogárról alkotott véleményéért. De hogy ezzel a véleménnyel Legrand is egyetértsen, azt biz’ isten mégsem voltam képes elhinni.

Miután a bogarat jól megnéztem, Legrand fellengősen így szólt:

– Hívtalak. Hívtalak, hogy segíts, és adj tanácsot a további lépésekre a