Szerző: Ercsey Dániel

A borító P. Szathmáry István grafikája.

Borító- és könyvterv: Ficzek Mária

© Ercsey Dániel, 2025

© P. Szathmáry István, 2025

© Cser Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-667-4

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: +36 70 434 2889

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Fejérvári Gergely

Csillának, Petrának és Zsolnának

„lehet hogy vizen jött igen

kormányzott vikingszőke fényben

vitorlavászon reggeleknek

ringása van szemében“

/ Tóth Krisztina: Fogadjunk /

„elérhetetlenek

a hajók

a vízen“

/ Richard Wagner: Sulina. Nyár /

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Vannak azok a tévéműsorok, amelyek után kiírják, hogy a produkció nem jöhetett volna létre, ha nincs a Silan, a Kovács Autóház, a dunaszekcsői tamagocsitemető vagy az amerikai hadsereg. Ez a könyv sem jött volna létre, ha 2008 őszén nem vesz fel Bányai Gábor Botond a BORIGO magazinhoz gyakornoknak, és nem ad szinte azonnal lehetőséget, hogy írjak. Ott találkoztam első szakmai értelemben vett mentorommal, Tompa Imrével is, akinek kritikus megjegyzései és bátorítása nélkül egészen biztosan nem lett volna belőlem újságíró. Miatta iratkoztam be anno a MÚOSZ újságíró- iskolájába, ahol – csodás ajándékként az élettől – attól tanulhattam, aki Imrét is tanította. Cserhalmi Imre tanár úrtól eleganciát és derűt lestünk el, no meg stílusérzéket, ami létfontosságú ezen a pályán. Szunnyadó érdeklődésemet Közép-Európa iránt az olvasmányélményeimen túl Győrffy Zoltán barátom keltette fel, azóta számtalan útra együtt indultunk, leginkább a volt Jugoszlávia területére. A cikkeimet angol nyelven is publikálom a WineSofa nevű közép-kelet-európai boros portálon, amit biztosan nem indítottam volna el Doma Tamás nélkül, ahogy a Lecsengés nevű YouTubecsatornám sem létezne, ha nincs Gyökösi Attila. Mindenféle boros-utazós érdeklődésemben támogatott Koltai Piroska és Jánosi Csilla, a Wine a’More Travel akkori üdvöskéi, de Sue Tolson, a Magyarországon élő brit borkritikus is gyakran velem tartott a kalandozásaimon, és jókat beszélgettünk hol Aleksandrovacban, hol Zágrábban.

Miután a borkritikusi, borújságírói szakma viszonylag szűk, nem csoda, hogy a legtöbb utamon ugyanazok vettek körül, több útitársammal baráti viszonyba kerültem, és a könyvben is feltűnnek időnként. A szerb ikertornyok, a komoly elemzői cikkeket író Tomislav Ivanović és a legfontosabb szerb bormagazin főszerkesztője, a vajdasági Igor Luković, akikkel úsztam a Balatonban és a Tirrén-tengerben – Tomo még festményt is „csempészett” nekem Szerbiából Magyarországra, Igor pedig több cikkemet is közölte, miután lefordította szerbre. A csodálatos macedón borszakíró, Ivana Simjanovska motivált, hogy még jobban írjak angolul, miközben ő a somlói borok egyik legnagyobb rajongója; a milánói Davide Bortone, aki őszinteségével sok barátot és még több ellenséget szerzett magának, engem a barátságával tüntetett ki; a lengyel Tomasz Prange-Barczyński, aki két lábon járó Közép-Európalexikonként és igazi barátként mindig mellettem állt; de a német Thomas Brandl is felbukkan a könyvben, akivel együtt horgásztam a Duna-deltában. A román Valentin Ceafalăuval sokat beszélgettem Dalmáciában, Cătălin Păduraru többször meghívott Bukarestbe és Ploiești-be, a horvát Saša Špiraneccel osztrigát ettem márciusban Ston mellett egy parkolóban, végül a csomagtartójából még egy palack pezsgő is előkerült. A moldáv Andrei Cibotaru kalauzolt Kisinyovban, a szlovák Jaro Macik látott vendégül a szlovák Tokajban, a szlovén Bruno Gaberšekkel kajszipálinkát ittunk, miközben a csabai kolbászról elmélkedtünk, a brit Caroline Gilbyvel együtt zötykölődtünk Bulgária úttalan útjain. Liz Gabayval Ruszéról és Canettiről, no meg a ladino nyelvről cseréltünk eszmét, a szlovák Edita Ďurčovával a Château Bela elegáns kastélyszállójában kávéztunk, míg Tibor Vittekkel egyszer egy egész éjszakán át énekeltük a Night Swimminget Velencében az Isola di San Servolón.

Több utazáson a Wang Folyó versei blogot szerkesztő Sajó Tamással jártam, aki ugyan néhány éve egy fatális félreértés miatt megszakította velem a kapcsolatot, de én azóta is ajánlom a kalandvágyóknak az útjait, sőt nem titkolom, miatta végeztem el most már két egyetemet is, amire azelőtt nem is gondoltam.

Amikor visszaolvasom magam, Kőrizs Imre költő és klasszika-filológus hangját hallom a fejemben, hogy ő mit írna másképp. Valójában azt hiszem, mindent, és miután javította már egy-két kéziratomat, sajnos azt is pontosan tudom, hogy az ő verziója lenne a jobb megoldás.

Köszönöm Fejérvári Gergelynek, hogy felvetette ennek a könyvnek az ötletét, és még szerkesztőként is közreműködött.

Végezetül pedig köszönöm a családomnak, hogy elviselték az állandó távollétemet és az otthoni elvonulásaimat, amikor írtam, továbbá a szüleimnek, hogy már gyerekkoromban sokat utazhattam, megalapozva máig tartó szenvedélyemet.

Egyetlen számomra fontos embert kifelejtettem a felsorolásból, most pótolom. A budapesti Erkel Ferenc Gimnáziumban Sánta Ferenc író fia, Sántha Ferenc (írói álnevén Mózsi Ferenc) volt az irodalomtanárom. Ha akkor nem veszi komolyan a szárnypróbálgatásainkat, és nem olvassa át a verseinket, novelláinkat, továbbá nem lát el minket néhány észrevétellel, ma lehet, hogy nem az írásból élek. Örökké hálás leszek neki!

Az itt megjelent szövegek részben vagy egészben már megjelentek a BORIGO magazin vagy a Pécsi Borozó hasábjain. Ezeket újraszerkesztve, kiegészítve közöljük. Más szövegeket összevontam, a szerzői szabadság jegyében számos utazásból egyet csináltam, másokat több részre szakítottam, de minden írás a saját élményeimen alapul.

KINEK, MIRŐL, MIÉRT, HOGYAN

A szerző előszava

Amikor írni kezdtem ezt a könyvet, még nem tudtam, pontosabban nem jöttem rá, hogy már egy évtizede írom. Voltak persze homályos sejtéseim, hogy az ember egyetlen könyvet ír egész életében, pont úgy, ahogy Makovecz Imre is egyetlen épületet tervezett, az összesben azt az egyet akarta viszontlátni. Vannak persze szerencsésebb emberek is, mint Lampedusa, aki megírta A párduc történetét, aztán betette a fiókjába, és meghalt; nála nincs kérdés, hogy mit szeretett volna írni, pont azt és annyit, amit leírt, és kész, nincs tovább. De az, amit mondott, az micsoda mondanivaló! El tudnám képzelni úgy az életet, hogy mandarint majszolok egy sziklán álló Habsburg-sárga kúriában valahol Marsalától északra, aztán amikor elhallgatnak a kabócák, és lehűl annyira az idő, hogy a fény nem fehérnek, hanem sárgának hat, lemennék a sziklás öbölbe, a tenger partjára, amit eddig csak néztem fentről, friss fügét ennék úszás után, és hagynám, hogy lustán a testemre száradjon a só, miközben az Il gattopardo első kiadását olvasnám újra meg újra. Persze ez csak egy a számtalan elképzelt életem közül, a lehetőségek közül, amik soha nem jöttek létre, de mindegyiknek ott van a csírája az életemben, hiszen olyan szerencsés vagyok, hogy kortyoltam curryillatú, édeskés marsala bort a tengerparton, láttam azt a sziklát, ahol élhetnék, igaz nem volt rajta kastély, de láttam a kúriát is, amit odaképzeltem, csak éppen Csehországban, valahol Mikulov mellett; és persze ettem már fügét és mandarint, illetve olvastam Lampedusa remekművét, bár csak harminc évvel azután, hogy imádott nagyapám a kezembe adta. Sőt, megkerestem a Lampedusa-házat Palermóban, de csalódást okozott, ellenben Marsala mellett nem kerestem fel azt a házat, amit fel kellett volna, de sebaj, hosszú még az élet.

No, de nem is erről, nem is ezt akartam írni, hanem valamiféle magyarázatot, mentséget a következő oldalak előtt. Amikor kiderült, hogy mindenki komolyan gondolja, hogy könyvet írjak, vagy hogy legalább szerkesszem olvasható formába a már itt-ott megjelent írásaimat, rögtön az jutott eszembe, hogy olyat szeretnék írni, mint Robert Makłowicz. A Café Museum volt számomra az elmúlt évtized egyik legnagyobb olvasmányélménye: úgy írt borokról és ételekről, utazásokról és kultúrtörténetről, olyan szabadon és viccesen, ahogy én sosem tudtam, de mindig is szerettem volna. Szóval fel volt adva a lecke, elkezdtem újraolvasni a könyvét, amiből persze az lett, hogy napokig röhögcséltem este az ágyban. Szerencsére a feleségem nem ébredt fel rá, akkor ugyanis lehet, hogy most nincs könyv, amit az olvasó a kezében tarthat… Persze Makłowicz önmagában nem elég, eleve igaz a mondás, hogy aki nem olvas, az nem nagyon tud írni, vagy ennek a kifordított verziója, miszerint az írás nem más, mint kilencven százalék olvasás és utána némi pötyögés a billentyűzeten. (Ezt Tompa Imre barátomtól és mentoromtól, illetve az ő mentorától, az örökifjú Cserhalmi Imrétől tanultam.) Ennek tudatában gyorsan összeszedtem, mit kellene újra kézbe vennem, pusztán azért, hogy el tudjak kezdeni írni. A listámon ott volt Magris Dunája, Stasiuk Úton Babadagba című, hömpölygő történetfüzére, Martin Pollack Galíciája, Czesław Miłosz és Stanisław Vincenz csodálatos és érzékeny esszéi, Milan Kundera és Miljenko Jergovič, Ivo Andrić, Július Satinsky, Aleksandar Tišma, Mihail Bulgakov, Dragan Velikić, Balla Zsófia, Esterházy Péter, Danilo Kiš, Jože Hradil, Mircea Cărtărescu, Filip Florian, Dragomán György, Dubravka Ugrešić, Tolnai Ottó, Nenad Veličković, Panait Istrati, Ismail Kadare, Elias Canetti és Iszaak Babel néhány alapműve (ezekre itt-ott rá is fog ismerni az olvasó), és bele is kezdtem a betűfalásba, mígnem a feleségem és a szerkesztőm együttesen ráébresztettek, hogy ha így haladok, ebből bizony soha nem születik könyv.

Rájöttem tehát, ha a szokásos metódust követem, az csak folyamatosan megerősíti bennem az érzést, hogy miért ne írjam meg ezt a könyvet, így hát csak Magris Dunáját, Stasiuk Babadagját és persze Makłowiczot olvastam újra, miközben szerkesztettem a szövegeket, aztán amíg a szerkesztőm, vagyis a csodás Fejérvári Gergely vissza nem küldte, kikapcsolódásképpen Nádas Pétert, Csabai Lászlót és Grecsó Krisztiánt olvastam azzal a csalfa reménnyel, hogy az ő szövegeikről nem jut eszembe a saját szövegem, amiben persze tévedtem, mert minden mindennel összefügg. Nádas Péterről például eszembe jutott, hogy el kellene utaznom Schwäbisch Hallba, amiről a közeli Groß-Rohrheimből származó őseim, vagyis a Bechtek jutottak eszembe, innen pedig már csak egy ugrás volt a Café Museum családtörténeti bevezetője, és máris hihetetlenül erős késztetést éreztem valami nagyon hasonlónak a megírására, teletömve a szöveget Hirschfeldekkel és Letkovákkal, Szilvássyakkal és Eicherekkel, hosszú távon bebizonyítva, hogy pont annyira vagyok magyar, mint szlovák vagy dunai német, vagyis sváb. Esetleg erdélyi szász. Erről is letettem, de ez tényleg nehezemre esett. Hiszen olyan jól meg tudtam volna magyarázni vele, amit Makłowicz így fejezett ki:

„Tehát még egyszerűbb lesz, ha csak megyek, amerre látok, egyre csak gurulok, mint egy biliárdgolyó a svarcgelb posztón, amit Közép-Európának nevezünk. Sok ilyen utazásban volt részem, olykor kiszámíthatatlan útvonalon haladtam, mint a kezdő játékos lökése után a golyó, olykor pedig nyílegyenesen célba találtam, mintha egy bajnok játszana. Néhány ilyen útról szól ez a könyv. Végül is mit árthatunk ezzel?”

Ami az összegyűjtött utazásokat illeti, a kohéziós ereje a kötetnek a földrajzi determinációban rejlik, vagyis minden út Közép-Európába vezet, illetve ki sem mozdul innen, nézőpont kérdése az egész. Hogy miért pont Közép- (vagy még pontosabban Közép-Kelet-) Európa? Megpróbálhatnám elviccelni a kérdést azzal, hogy mert „itt vagyok honn, itt az én világom”, de ez valójában a vegytiszta igazság. Közelebb áll hozzám a prágai Károly híd, mint a Brooklyn-híd New Yorkban, jobban szeretem a csevapot, mint a hamburgert, ha meghallom a kalotaszegi magyar vagy a dobrudzsai román dallamokat, akkor önkéntelenül is dobolni kezdek az ujjammal az asztalon, és felhorgad bennem a táncolhatnék, ami a skót dudáról, bármennyire is borzongatóan szép hangja van, nem mondható el (bár egyesek szerint kifogástalan úriember az, aki tud skót dudán játszani, de nem teszi – mások ezt tangóharmonikával mesélik). Bármilyen sokat is tett a környezetem és a magyarországi oktatás (no nem a tanáraim, ők éppen az ellenkezőjére tanítottak) azért, hogy rendes magyarként utáljam a szomszédos országokat, úgy tűnik, nálam éppen az ellenkezőjét érték el. A szemem sem rebben, ha Hunyadi Mátyást románnak, Hunyadi Jánost szerbnek, Benyovszky Móricot szlováknak és Zrínyi Miklóst horvátnak állítják be. Egyrészt, mert nagyjából ismerem a szomszédos országok oktatását (hasonló a miénkhez), másrészt tisztában vagyok azzal, hogy ezeknek az embereknek nem volt a mai értelemben vett nemzeti identitásuk. Attól, hogy Bél Mátyás esetleg szlovák volt, még leírta Tokaj-Hegyalja dűlőit, Zrínyi Miklós hiába volt horvát, csak megírta az Obsidio Szigetianát (nem, eredetileg nem Szigeti veszedelem volt a címe), nem vagyok hajlandó nacionalista szemüvegen keresztül szemlélni a világot. Persze ez nem holmi kiáltvány, megdobban a szívem a magyar himnuszt hallva, megkönnyeztem a férfivízilabda-válogatott mindhárom modernkori olimpiai győzelmét és (más könnyekkel) a MALÉV megszűntét is; használom és igyekszem minél jobban megismerni az anyanyelvemet, és megtanítani rá a gyerekeimet. Egyszóval van a nacionalizmusnak egy olyan patrióta arca, amely közel áll hozzám, de mint mindenkinek, aki nem dugja homokba a fejét, nekem is több identitásom van, és ezek úgy rakódnak egymásra, mint a hagyma rétegei. (Csak hogy egy Shrek-idézettel ledobjam a csúcsértelmiségi álarcát.) Ha Erdélyben járok, erősödik a szász identitásom, de már nem tudom, hogy ezt a családfakutatásnak, Kányádi Sándor szász műfordításainak vagy Inge Morath fényképeinek köszönhetem, miközben Kolozsváron, éppen a szász őseimnek köszönhetően az erdélyi nemesi vér is elkezd dübörögni a fülemben. Somogyországban járva, vagy éppen Tolnát-Baranyát beutazva sváb vagyok, csábítanak a takaros présházak Villányban és Nemesnádudvaron, akárcsak az ulmi Donaufest forgataga vagy Orosháza utcái. Bécsben járva a Monarchia polgárának érzem magam, egyszerűen azért, mert tudom, hogy olyankor a Császárváros utcáit koptatom, de Liptószentmiklóson, a szlovák szó hallatán is valamiféle melegség kúszik fel a mellkasomba, olyankor egy kicsit szlováknak is érzem magam, a dédnagymamámnak köszönhetően. Ha Srebrenicában járok, átérzem a bosnyákok szörnyű szenvedéseit, ha hajóval érkezem meg Stari Brodba, fáj a szívem a szerbekért. Galíciában felkeresem a romos zsinagógákat, Szarajevóban álomba ringat a müezzin hangja, Ruszéban Canetti nyomát kutatva véletlenül egy olyan emberbe botlok, akinek a nagyszülei ismerték a családot, és maguk is szefárdok voltak, akik a ladino nyelvet beszélték. Meghökkent és gyönyörködtet ez a változatosság, és sírni támad kedvem, ha ez a törékeny egyensúly – mint oly sokszor tette a történelem folyamán – sérül és felborul.

A következő történeteket leginkább naplószerűen vetettem papírra, méghozzá szó szerint. Buszpályaudvarokon és reptereken, vonatokon és hajókon írtam le vázlatos szövegeimet, tollal, egy fekete, keménykötésű füzetbe, hogy aztán hazaérve átvezessem a laptopomra, gondosan megszerkesztve a szöveget, kiegészítve mindenféle borleírással és kultúrtörténeti adalékkal. De akárhogyan is: ezek nem az epikus távolság hűvös fosszíliái, hanem a történések izzásában megkövült tapasztalatok. Ha felháborodtam, elcsodálkoztam, megrökönyödtem; ha nem tetszett, ha nem ízlett, ha nem szerettem – ez mind-mind ott él a szövegekben, mintha újra és újra éppen történne. Pontosan ezért (mármint az érzelemteli befogadás és lejegyzés egyidejűsége okán) a szövegek akár sértőek, bántóak is lehetnek, vagy annak tűnhetnek. Remélem, az olvasás során mindig kiderül, hogy a szándék nem ez volt, és átüt a szavakon töretlen szeretetem Közép-Kelet-Európa és a Balkán iránt. Végső soron ezért is született meg ez a könyv.

AMI VOLT, ÉS AMI LEHETETT VOLNA

Pošip, osztriga, mitológiák

Az élet néha meglepő fordulatokat produkál. Meggyőződésem volt teszem azt, hogy Dalmácia már semmi újat nem tud mutatni nekem. Igaz, Dubrovnikban még nem jártam, de hát ez legyen a legkevesebb. Aztán a budapesti járaton, útban hazafelé – kint koromló sötét, csak a szárny végén villog megnyugtató egykedvűséggel a piros kis lámpa –, azon kapom magam, hogy visszavágyom a napsütötte sziklás partokra. Hiányzik a gyógynövények és fűszerszámok illata a szőlőben, a sekélyebb öblök türkizkék színe, a lila virágoktól szinte foszforeszkáló hegyoldalak látványa, a helyi emberek vendégszeretete, a sütőharang alatt készült polip és a friss osztriga Stonban, a plavac mali néha karcos tanninjai és a pošip érett citrusossága. Na, de invokáció és in medias res után lássuk, mitől is volt olyan álomszerű ez a néhány nap!

Jó indok lenne, hogy alig egy héttel korábban még a reptéren sem ébredtem fel egészen: a hajnali három a legharc-edzettebb utazónak is kihívás! Bár a frankfurti átszállás idejére valahogy átlendültem a holtponton, sőt még dolgozni is tudtam egy keveset, Split felé már újra azt éreztem, nem is az ébrenlétért, egyenesen az életemért küzdök. Ennek leghatékonyabb eszközeként az kínálkozott, ha a hotelbe érkezve azonnal lepihenek: nem érdekel a délutáni előadás Dalmácia borairól, sem a borverseny zsűrijét köszöntő vacsora.

A rozéborversenyeken úgy szokás, hogy ebédig bírálunk, csócsáljuk bőszen a pink nedűket, utána fájó fogsorral megpróbáljuk elrágni az ilyen-olyan büféebédet, aztán még az utolsó falattal a szánkban irány a busz, és meglátogatunk egy borrégiót. Itt sem volt ez másképp. És hogy reménytelenségem mértékét érzékeltessem: több mint ezerkétszáz rozét neveztek az évben a termelők, ami új rekord, hatalmas az öröm, csak én nem vagyok boldog, hogy zsűrielnökként nem elég megkóstolnom több száz „tizenkettő egy tucat” bort, de még adminisztrálnom is kell a többiek munkáját. Akadtak azért egészen jó rozék is, be kell vallanom: az én asztalomnál rögtön az első etapban született két aranyérem is, a nagyjából negyven borra, ami egyáltalán nem rossz arány.

A napi versenyprogram után Zadar és környéke volt soron, benne a Karaba borászat (és bónuszként a környék összes borásza) a festői Vrana-tó, az ország legnagyobb tava partján – tiszta, édes víz ötszáz méterre a tengertől! Hatalmas asztal körül ülünk, készülünk a mesterkurzusra a környék boraiból, az előadón látszik, hogy amerikai turistákon edződött: folyamatosan mondja a fantasztikusságokat – kár, hogy a borok többsége unalmas, vagy éppen olyan fás, mintha a hordót nyalogatnám és szálka menne a nyelvembe. Üdítő kivételt jelentett a Bora pincészet kimondhatatlan nevű svrdlovina nevű, kékszőlőből készült bora, az Islam latinski dűlőből. Nem csalás, nem ámítás, a dűlő neve tényleg „a latin iszlám” dűlője, ahonnan 2022-ben a svrdlovinának mély bíbor lett a színe, szilvalekváros és meggykompótos az illata, sűrű és szárító a tanninja, ami mellé nagy test és lendületes sav is párosult. Ijedtemben kiosztok rá 90 pontot (versenyen kívül is mindig pontozok – kedves hóbort, szakmai reflex?), de majdnem meggondolom magam, amikor a szőlőfajtát a mesterkurzus vezetője a pinot noirhoz hasonlítja. Ilyen tanninokkal? Kóstoltál már pinót az életben? Maximum nebbiolo, az is nagy jóindulattal…

Később kiderül, hogy ezzel a kóstolási lendülettel le is késtük Zadart. Pontosabban megvan az, megvár, nem rohant el, csak besötétedett, feltámadt a szél, piszok hideg lett hirtelen, az étterem szerint viszont túl korán érkeztünk, úgyhogy elzavarnak minket a hideg márciusi éjszakába, hátha felfalnak a farkasok. Vagy az oroszlánfókák. Ki tudja, milyen veszélyes állat él a zadari kikötőben. Ennek megfelelően a csapat fogvacogva csodálja a tengeri orgonát, a csak nagyon halványan kivilágított 11. századi katedrálist és az óvárost. Kár érte: amikor évekkel ezelőtt egy nyári napon erre jártam, kifejezetten bájosnak tűntek a kővel kirakott utcák. A vacsora aztán bőségesen kárpótol minket, bár a pazar lakoma diadalmenetét nem várt konfliktus siklatja ki. Az étterem házinénije nem tettetett rosszallással fogadja, hogy csokoládéban fuldokló, egyébként zseniális tortájának csak a felét eszem meg. Hiába dicsérem és szolgáltatom az elégedettség nemzetközileg elfogadott valamennyi verbális és nonverbális jelét, rám parancsol: ez egy 16. századi recept, tessék szépen megenni! Nem merem azt mondani neki, hogy előbb enném meg azt a receptet, annyi édesség van már bennem aznap, a román kolléga viszont széles mosollyal az arcán kisegít, és megeszi az én adagomat is. Istennek legyen hála!

Másnap, a bírálat után az elméletben sokkal közelebb eső Šibenik a cél, ami időben csak akkor realizálódna, ha az autópályát választanánk, de minket nem olyan fából faragtak! Ennek kivételesen örülök, hiszen így láthatom Trogirt és Primoštent. Utóbbi előtt egy jachtkikötőben meg is állunk, rövid bolyongás és kerítésostrom után elindulunk fölfelé a köves domboldalon, kőgátak és szőlőtőkék között. Az egész terület négyzethálósan van felosztva, matekfüzet, villan be egy pillanatra, (még a Tudósok dalszövegét is mormolni kezdem, hogy kinek legyen mától számtanfüzet a neve), de aztán a kikötőt elhagyva elhallgattat a tengerbe futó kőfolyó és a megbúvó szőlőtőkék látványa. Pazar! Van, ahol négy-öt tőke is befér egy négyzetrácsba, de van, ahol egyetlen tőke miatt fogják így meg a termőtalajt. Ez a heroikus küzdelem már-már a giardino pantescóra, vagyis a mindössze egyetlen citrom vagy narancsfa kedvéért épített pantelleriai kertekre emlékeztet. Elámulok. Vajon gazdaságilag megéri így szőlőt művelni? Kijön a matek? Hiszen nincs termőtalaj, szinte a sziklán nőnek a növények, így biztosan komoly természetes hozamkorlátozással kell számolni, ráadásul alig van csapadék, és a hektáronkénti tőkeszám is viszonylag alacsonynak tűnik, kapálni nem lehet, gépesíteni pláne, ergo magas a munkaigénye is. Talán ez az egész itt nem is a matekról szól, hanem maga a megtestesült sancta agricultura…?

Mire Šibenikbe érünk – a tengerparti buszpályaudvaron parkolunk le –, már vattát köpünk a szomjúságtól, így minden tiltás ellenére a többség a restibe veszi az irányt. A tízperces szükség-intermezzo után, immár rendezett sorokban három ide-oda cikázó idegenvezető irányításával elindulunk felfedezni a várost. Ezennel mindent visszavonok, amit Šibenikről gondoltam – vagy éppen nem gondoltam! Hiába jártam már itt régebben, sőt aludtam a kikötő elegáns hoteljében, mindig vagy késő este, vagy csak kutyafuttában, hullafáradtan. Na de most! Ez a városka annyira elbűvölő, hogy mindig azt az idegenvezetőt hallgatom, amelyik éppen beér valahol, amikor megállok fotózni.

A Szent Jakab-katedrális homlokzata például nem hoz igazán lázba, habár igen jellegzetes és jól felismerhető, ahogy a kikötőbe vezető lépcsősor kanyarulatából elsőként a szemünk elé tárul. Viszont a részletek, a faragványok, a romanikát idéző kapu, a bájos reneszánsz megoldások, a gótikus részek! Akit a kupola Firenzére emlékeztet, nem téved nagyot. Bár a templomot Dalmáciai György (Juraj Dalmatinac, alias Giorgio Orsini) tervezte, akinek családja három pápát is adott a világnak, művét, többek között a kupolát is halála után tanítványa, Niccolò di Giovanni Fiorentino fejezte be. Kitűnik, hogy ’Firenzei Miklós’ látta, miként készült Brunelleschi kupolája Firenzében, akkoriban mindenki erről beszélt, nem csak Itáliában.

Megfordult itt mindenki, aki számít, magyarok és bizánciak, Velence és a Habsburgok, Napóleon és a Szerb–Horvát–Szlovén királyság, Tito Jugoszláviája és a bevonuló olasz fasiszták; végül a horvátok maradtak. A város a Krka folyó torkolatánál fekszik, egy olyan öböl partján, amelyben keveredik a sós és az édes víz és amelyet a nyílt tengertől egy rendkívül szűk szoros választ el, míg a szárazföld felől magas hegyek védenek. Nem véletlen, hogy Šibenik évszázadokig az Adria egyik legfontosabb megerősített kikötője volt.

E csodákat követően este a város fölé magasodó Szent Miklós erődben komoly különítmény vár ránk. Šibenik környéki borászatok, pár helyi séf, élőzene, tematikus, szőlőfajtánként csoportosított asztalok, minden asztalnál egy-egy szakács, aki az adott szőlőfajta borához készítette el a szerinte ahhoz legjobban illő ételt. Ami a borokat illeti, a debit bora általában a jó fröccsbor kategória (kissé lágy, neutrális), míg a maraština jó savú, de ezen a vidéken kissé jellegtelen, szemben a délebbi vidékek kirobbanóan gyümölcsös verzióival. A plavina és a lasina is jó savú, moderált tannintartalmú, gyümölcsös vörösbort adó szőlőfajták (persze csak értő kezek között), a babić viszont a helyi nagyágyú, a dalmát vörösbor archetípusa. Szót kell ejteni a Prošekről is, ami nem szőlőfajta, hanem készítési eljárás: a szőlőt megaszalják a napon, aztán szedik, préselik, erjesztik. Az eredmény: érzékelhető maradékcukor (néha több, néha kevesebb), magas alkohol. Akár passito is lehetne, ha a szárítás után murciba lapátolnák a mazsolát, van, aki meg is teszi, ergo minden dalmát passito Prošek, de nem minden Prošek passito. Főleg, hogy a káoszt fokozni tudja a hivatalos regula is, amiben a következőt találjuk: a Prošek készülhet fehér- és kékszőlőből is, a színe a mélysárgától az aranyon át a vörösesbarnáig váltakozhat, az íze minden esetben aszalt gyümölcsös, de lehet benne némi édes-fűszeres-fás felhang, az alkoholtartalma viszont egyértelműen 13% és 20% között mozog. Még jó, hogy beleírták, hogy édes kell legyen, különben egy pelješaci plavac malira is rá lehetne írni, hogy Prošek.

Elérkezik a verseny utolsó napja, pont annyira vagyok fáradt, amennyire az indokolt, és pont annyi idősnek nézek ki, mint amennyinek egy többnapos kóstolómaraton után érzem magam. Ennek megfelelően a reggelit kihagyom, helyette fél órát állok a zuhany alatt, hátha segít, hogy a pórusaimon át hidratálom kizsigerelt testem. (Nem segített.) A halálos döfést az egyik dán kolléga viszi be, aki egymillió dolláros mosolyát megvillantva, csillogó tekintettel kérdezi meg, kipihentem-e magam. Nem lehetek őszinte vele azt illetően, mit is gondolok magáról a kérdésről, inkább motyogok valamit, hátha nem érti. Bár igazán felesleges, udvariasan megtudakolom, ő hogy érzi magát. Most jött a tengerből, mondja, én meg reménykedve kérdezek vissza, ugye a partra gondolt, de nem: úszni volt, aztán átfutott Splitbe, onnan meg vissza. Próbálom tetten érni, ennyire nem alázhatja meg ez a viking vasember a bennem lappangó alföldi betyárt: milyen volt a víz? „Friss”, mondja, amit a gyors internetes keresés megerősít: tizenhárom Celsius-fok. Valami tényleg bűzlik Dániában…

A verseny a szokott mederben csordogál: néhány aranyérem más asztaloknál, nálunk megingathatatlan vasszigor. Utána indulás Splitbe, van másfél óránk ebédelni, mielőtt indulna a vezetett túra az UNESCO világörökségi részét képező óvárosban, azaz az egykori római császár, Diocletianus palotájában. A legismertebb horvát borszakíró, nem mellesleg jó barátom, Saša Špiranec ajánlására a Villa Spiza felé vesszük az irányt, ahol a tintahal friss, a polipsaláta bravúros, a lencseleves is tűrhető, a tengeri sügér ropogós, az egyetlen hiányérzetem, hogy olaszosan nem szolgálnak fel kávét, tessék kávéházba menni érte, nem itt rontani a levegőt, hadd jöjjön a következő vendég! A feketét így a volt Jupiter-templom legalsó lépcsőjén ücsörögve fogyasztjuk el három dánnal, egy ausztrál és egy holland kollégával, hátunk mögött modern korunk profán templomával – a kávéházzal.

A vezetett túra nekem túl vontatott, húsz perc alatt sem jutunk be a kikötőből a falon túlra, úgyhogy amint belépünk az egykori kikötőkapun – ami ugyebár a járószint alatt volt, és kizárólag a szolgák használták –, azonnal meglépek. Így legalább van időm felfedezni a Trónok harca-őrületet nyögő belvárost, az északi kapu előtt magasodó hét méter magas bronzszobrot, ami az egykori püspököt, Nini Gergelyt ábrázolja (a legendás Meštrović volt a szobrász), aki már a 10. században kiállt a horvát nyelv használatáért az egyházban – aztán felfedezek egy szuper kis vinotékát is, ahol széles választékát lehet kapni a horvát és azon belül a dalmáciai boroknak is.

Hvar összes szőlőterülete háromszázharmincöt hektár, ebből kétszáz a plavac mali, ez a nagy testű, robosztus vörösbort adó szőlőfajta. Ha valaki nincs jóban a szárító tanninokkal, akkor ne ezt igya, ha a szigetre látogat! A pošip mint „jolly joker” fehérszőlő itt is felbukkan, én mégis a szintén fehér bogdanušákért lelkesedtem jobban; el tudom képzelni, hogy a nyári melegben ezek a borok mennek a legjobban a halakhoz és a szódához is. A kóstoló fehérbora a Plančić pincészet Ager névre hallgató bora, pošip, vugava, bogdanuša és prč házasítása 2022-ből. A bor amúgy tiszta virágpor és ásványosság, mediterrán karakter, lendületes savakkal, narancshéjjal és sós citrommal a lecsengésben.

Split olyan, mint egy szabadtéri múzeum, de ez a legtöbb világörökségi helyszínt eléri. Elözönlik a turisták, felmennek az árak, durvulnak a szabályozások, élhetetlenné válik a helyiek számára, lassan kiürül, átadja helyét az Airbnb-lakásoknak és vele a gazdag kínai meg amerikai turistáknak. Így végzi el a kapitalista világ egy emberöltő alatt azt, amire a háborúknak kétezer év is kevés volt…

Aki a magyar vonatkozásokat keresi, az is csalódni fog. Tábla hirdeti: „itt halt meg a vesztes muhi csata után lóhalálában menekülő IV. Béla lánya, Margit”. Az meg hogy lehet, teszi fel a kérdést a jól értesült olvasó, aki járt már a budapesti Margit-szigeten, és ismeri annak történetét, a legenda egész máshogy regéli el a későbbieket. A megfejtés: Árpád-házi Szent Margit egy közeli várban, Klisszában született, nem sokkal azután, hogy nővérei közül többen, így egy szintén Margit nevű leány ugyanitt végezte, amikor a tatárok megostromolták az erődítményt. Avagy mégsem: ebben a kérdésben ugyanis máig nincs konszenzus a történészek között. Ami viszont bizonyos, hogy néhány Árpád-házi leánygyermek a volt császári mauzóleumból keresztény templommá alakított Szent Domnius székesegyházban, a főbejárat fölötti jellegtelen kis kőszarkofágban van eltemetve. Sajnálatos különlegessége a klisszai várnak, hogy a spliti autópálya éppen mellette fut, így óhatatlanul mindenki vet rá egy pillantást, aki Splitbe érkezik, vagy onnan távozik, a többség mégis továbbrobog, azt gondolván, hogy ha látta Trau várát (ma Trogir) és Split városát, akkor mindent látott, aminek van bármi magyar vonatkozása – pedig a lényeg ott van, abban a sziklára simuló romban.

A borverseny lezárultával, az első „szabad” reggelen irigykedve gondolok a szerencsésekre, akiknek délután indul a gépük, így igazoltan hiányoznak reggel hétkor a reggelizőasztaltól, közben azzal vigasztalom magam: sokkal jobb helyzetben vagyok viszont azoknál, akikért hajnali háromkor jött a reptéri transzfer. Tagja vagyok annak a néhány kiválasztottnak, akit három teljes napig utaztat a Dalmát Borügyi Hivatal, amire pedig bizonyosan nincsenek rászorulva; Dalmácia köztudottan nem szorul rá az újságírók jóindulatára, a szezonban kis túlzással lépni sem lehet a turistáktól Első állomásunk a komp, azzal pedig a csodálatos Hvar szigete!

A hajó fedélzetén jut csak hely, hiába a márciusi napsütés, a tengeri szél gyorsan lekerget a büfébe kávézni és átmelegedni. Az út két óra, ami alkalmat ad kiderítenem, hogy Hvar története semmiben sem különbözik a többi horvát szigetétől, görög kolóniák és római légiók, Velence és Napóleon, jugoszlávok és horvátok váltogatták egymást. Látnivaló nincs, cserébe minden egyes kőház igazi kuriózum. A csapatkísérő, Monika Prović nagyon elemében van, mesél a legendás alagútról, ami az egyetlen összeköttetés a sziget északi és déli oldala között, és amiről a helyi borászok sem tudják, mikor épülhetett. Nem a fenét, gondolom magamban, mert erős a gyanúm, hogy egy helyi érdekű cancel culture-jelenséggel van dolgom, és tényleg: gyors kutakodás után megtudom, hogy az alagutat 1962-ben vájta a sziklába a jugoszláv hadsereg. Most is pont olyan, mint amikor az első autó átgördült rajta, szűk és kivilágítatlan, a kisbusz, aminél nagyobb járgányt be sem engednek, kis híján fennakad a mennyezetről nyújtózó sziklákon.

Az UNESCO úgy hirdeti Hvart, mint az egyetlen szigetet, ahol hat (!) világörökségi emléket is megcsodálhatunk. Ezek egyike a „kőfalépítészet“ nevezetű, ami jókora PR-csúsztatás, hiszen világszerte magában foglalja a szárazon épített kőfalakat, amiből persze itt is akad bőven. A klapa éneklés is a hat csoda egyike, mivel itt a szigeten is fel-felcsendül, de a kedvencem a „mediterrán diéta” volt! A helyi apácák aloemintás csipketerítője valóban szép, ahogyan a Stari Grad körül megművelt földek is csodálatosak, amelyek az UNESCO szerint a korai görög kolonizáció óta, azaz kétezer-négyszáz éve nem változtak semmit. Ami számomra a legmegkapóbb, az a húsvét éjszakai körmenet. A Za Križen nagycsütörtökről nagypéntekre virradó éjszaka zajlik, a hívők serege lassan hömpölyög a keresztvivővel a sötétben, kezükben gyertya, imádkoznak, és középkori eredetű Mária-siralmakat, planctusokat énekelnek. Hátborzongató és egyben felemelő élmény, egyszer az életben feltétlenül látni kell!

Épp a húsvét tanít meg rá, mi mindenre elég három nap, nekünk mégis kevés, hogy megvárjuk az ünnepet. Beugrunk viszont Tomićékhoz, (ők Carićék mellett a sziget legismertebb borászai), igaz, csak egy gyors birtoklátogatásra, többre nincs idő, vár az alagút, mert a déli részek heroikus szőlőművelését is be akarják mutatni. Ebből lesz a többórás buszozás, a jobb helyeken fotószünettel és azzal a kínos végeredménnyel, hogy már ebédidő van, de még a kóstoló sem kezdődött el, ami a sziget északi részén lesz. A rémisztő az, hogy csak a kóstoló után jutunk majd ebédhez, s bár nem vagyok rákattanva a napi három étkezésre, de el tudom képzelni, hogy akinek cukorbetegsége van, azt most elszürkülve csuklik össze. A kóstolóval amúgy az ég világon semmi baj – ültetett, jól szervezett –, de hogy a helyi bormúzeum lelkes vezetője utána még az épületet is megmutatja – újabb másfél óra –, az már tényleg senkinek nem hiányzik. Kilenc órával a reggeli után aztán hullani kezd a manna; bár a pusztában lakmározó zsidókat biztosan nem nyomasztották közben azzal, hogy egyenek mert, különben lekésik a kompot…

Hajnali keléssel ünnepeljük az előző napi maratoni kompozást, de így legalább látom, ahogy a teraszon ügyködő felszolgálót megtámadja és visszakergeti a szállodába egy varjú. Sirállyal talán autentikusabb lenne (Hitchcock jut eszembe, ki más?), de ezt inkább nem sütöm el a láthatóan feldúlt pincérnek. Az aznapi busz már alkalmas méretű élőállat (borszakíró) szállítására – úgy tűnik, elmarad az alagút –, bőven van hely lábnak és csomagnak egyaránt: bye, bye, Split, helló, Dubrovnik, álmaim városa!

Van, aki szinte azonnal elalszik, én még épp látom bal kéz felől Klissza várát, aztán filmszakadás a Neretva-völgyéig, ahol csak egy gyors fotószünetre állunk meg még Komarna előtt. Horvátország egyik legfiatalabb eredetvédett bortermő tája ez, közvetlenül a Neretva-delta mögött, a tengerre néző mészköves dombokon, ahonnan már látni az ország legújabb látványosságát, a Pelješac-félszigetre vezető hidat, „Neum gyilkosát”, ahogy a bosnyákok nevezik. Pedig-pedig… aki nem lenne tisztában déli szomszédaink közelmúltjával: Jugoszlávia felbomlása óta az önálló Horvátországban Dubrovnik és a Pelješac-félsziget is csak úgy volt elérhető, ha az ember kompra szállt, vagy átment a vámvizsgálaton és útlevél-ellenőrzésen, majd néhány kilométer erejéig belépett Bosznia-Hercegovinába. Bosznia kijárata az Adriai-tengerre ugyanis itt van, Neum városában, ahol persze nyaranta az átmenő forgalomtól meg lehetett fulladni. Igaz, hogy Bosznia bőszen tiltakozott a horvát hídépítés ellen, de valójában sok terhet levettek ezzel Neum válláról, és talán élhetőbbé tették a kisvárost és strandjait.

No, de vissza Komarnához, ahová máris megérkezünk, és ahol ma már hét borászat dolgozik, holott 2006-ban még csak bozót és szikla volt ezen a helyen! A környék fő fajtája a plavac mali, az elmúlt évtizedben legalább akkora névre tett szert Komarna a plavac mali kapcsán, mint a Dingač vagy a Postup, de zöldell itt tribidrag, rukatac (maraština) és pošip is.

Rizmanék teraszáról – ők az egyik legismertebb pince a környéken – csodás kilátás nyílik a hídra, az öbölre és a Pelješacra, ahová el is indulunk ebéd után. A többség eddig csak hallomásból, vagy onnan sem ismerte a Dingač nevet, de most biztosan megjegyzik! Én már nyaraltam is errefelé, egyszer egy hetet töltöttem egy Podobuče névre hallgató kis halászfaluban, a Postup dűlő közepén, egy kis öbölben, de a Dingač még lenyűgözőbb. Ezeket a dűlőket a hatvanas években védték le, még a jugoszláv időkben, éppen azért, mert az itt születő borok mindig megkülönböztethetőek voltak minden mástól. Egyrészt a plavac mali eperlekváros, aszalt fügés, mediterrán fűszercsokros karaktere jelent meg bennük, másfelől viszont – legalábbis a jó évjáratokban – a tengeri pára miatt egy sós-algás karakter is domináns arcélt adott nekik.

Ha Dalmácia és vörösbor, akkor plavac mali; ha Dalmácia és fehérbor, akkor pošip. Utóbbi állítólag Korčula szigetéről származik, de ezt illik fenntartásokkal kezelni, akárcsak azt, hogy Marco Polo Korčulán született. Ellenben Szabó Lőrinc itt írta a Tücsökzene-ciklust, érdemes a következő dalmát nyaralásra magunkkal vinni a kötetet és azt olvasgatni, miközben az aranysárgára érett vagy éppen még zöldesfehér, friss és jégbehűtött pošipokkal kísérjük le a grillezett makrélát és az ecetben eltett bébipolipot. A plavac mali viszont nem is szőlő és bor, sokkal inkább vallás errefelé. A három híres eredetvédelem mellett (Dingač, Postup, Komarna) szinte mindenhol termesztik, több-kevesebb sikerrel. A fajta szerencsétlensége, hogy a gyakran eperlekváros-sósalgás ízei nem igazán passzolnak a tengeri sügérhez és a tonhalsteakhez, de még az osztrigához sem. Ennek ellenére ajándéknak tökéletes lehet egy-egy palack, hiszen nemcsak drága és híres, de jó is, bónuszként pedig hosszan eltartható, szóval a megajándékozott még négyszer továbbadhatja az elkövetkezendő tíz évben…

Ston és Mali Ston, a két szomszédvár regionális jelentőségű sólepárlóiról híres, ők voltak Dubrovnik „aranybányái”, nem csoda, hogy hatalmas erődített falrendszer – mi több: Európa leghosszabb egybefüggő középkori várfala veszi körül a két városkát. Ebből, éjszaka lévén semmit sem látunk, viszont Mali Ston kikötőjében friss osztrigával várnak! (Ezt, mármint a stoni kagylókalandot amúgy is erősen javaslom mindenkinek, hiszen itt vannak Horvátország legismertebb osztrigatelepei, a szezon pedig januártól márciusig tart, ilyenkor a legjobb a friss osztriga, főleg, ha kerül mellé jól behűtött pezsgő vagy egy Prović chardonnay.) Ami viszont az újdonság erejével hat, az a grillen készített tonhalsteak. Életemben nem ettem ilyen jó tonhalat, mint a Bota Šare étteremben!

Már egy hete hajnalban kelek, úgyhogy kifejezetten jólesik, hogy másnap délelőtt lazább a program, ráérek kilencre lemenni reggelizni. Amit reggeli címén elénk tesznek, az már kevésbé van ínyemre: az ötcsillagos hotel szégyenére a péksütemény száraz, a gyümölcsök ízetlenek, a kávéval pedig meg lehetne ölni egy etióp falut. Mármint azzal, hogy ezt kávénak merik nevezni. Belehalnának a röhögésbe. Vagy a szégyenbe. Café intenso helyett bosszantó intermezzo – alig várom, hogy életemben először megpillantsam Dubrovnik legendás falait.

Nem is kell csalódnom, tényleg elképesztő látvány kívülről, belülről viszont enyhe csalódás. Először csak „végigfutunk“ a fél városon, mert vár ránk egy kóstoló a Kopun étteremben; szerencsére nem főznek rosszul, az ebédet is itt költjük el, ráadásul végre iszom egy jó kávét, és még a Szent Ignácról elnevezett jezsuita templomba is marad időm benézni, a csapatból egyedüliként: klasszikus barokk kívül-belül, igényes freskók és kongó üresség, néhány galamb – kint és bent.

A délutáni idegenvezetésen aztán csak tátom a számat, hiszen megelevenedik előttem minden, amit az elmúlt fél évben magamba szívtam egri professzoraimtól a kulturális örökség szakon. Dubrovnik, az igazi, bármi is legyen az, megsemmisült, eltűnt a különböző korok rárakódó rétegei alatt. Ami akár természetes is lehetne, de itt…

Itt a tematikus vezetések sokszor szándékosan hagyják homályban a város igazi történelmét. Cirkálnak a város utcáin, fel-alá rohangálnak képzelt népek képzelt történeteinek nyomában, felajzott és bamba kínai, japán és főleg amerikai turisták raja sűrűsödik képzelt hőstettek víziójától babonázottan. Ez a kis városállam századokig dacolt hol Velencével, hol az Oszmán Birodalommal, hol a kettővel egy időben. Ráadásul Dubrovnik hatalmas károkat szenvedett a délszláv háború során is, aminek az emlékezete most visszaszorult egy mellékutca falára, teret engedve ennek a virtuális kulturális örökségnek, ami betüremkedik a valóságba és megpróbálja a maga képére formálni azt. Bizony, nem Mavro Orbini Raguzája él tovább, a Netflixen hizlalt bamba tömeg Havas Jon és Daenerys Targaryen lába nyomát keresi… Itt minden, de tényleg minden a Trónok harca című nagy sikerű sorozatról szól. Ez, sajnos, tökéletesen rímel a korra, amiben élünk. A virtuális valóságra, FB-lájkokra és Instagram-szívecskékre, a TikTok-táncokra és minden ilyen, csak a virtuális térben létező bolondságra. Könyörgöm, ez nem a valóság! Dubrovnikban nem a sárkányok az érdekesek, amik sosem léteztek, hanem az, ami itt ezerháromszáz év alatt valóban megtörtént!

Persze a város gyönyörű, de ezek után engem inkább taszítani kezdett, még az egyik mellékutcában felfedezett zsinagógának sem tudtam szívből örülni, pedig Dubrovnikban hajdan gettó sem létesült, csak egy-két utcára korlátozódtak az intézkedések, ahol jellemzően szefárd zsidók éltek. A másik, ami elkedvetlenít, a zöld, a kertek és parkok teljes hiánya. Dubrovnikban minden kőből készült, és minden a kőről szól, úgyhogy vessetek bár a mókusok elé, én Dalmáciában Šibenikre szavazok, ha a legszebb városról van szó.

A naplemente közeledtével nem marad más hátra, mint a visszaút a hotelbe, a búcsúvacsora, a fogadkozás, hogy visszatérünk, és persze a másnapi repülőút Frankfurton át haza, Budapestre. Dalmácia, köszönök mindent: a napsütést, a tengert, a tonhalat és az osztrigát, a pošipot és a plavac malit. Rajtam nem fog múlni a visszatérés!

Ha a Sárkányok háza is úgy akarja…

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Kinek, miről, miért, hogyan - A szerző előszava

Ami volt, és ami lehetett volna