Borítószöveg

,,A Lolita bizonyos értelemben túlságosan nagy regény. Úgy zúdul rá az olvasóra, mint valami kábítószer, amely erősebb, mint bármelyik, amit eddig felfedeztek vagy létrehoztak... A Lolita kegyetlen könyv a kegyetlenségről.” Martin Amis írta ezt Nabokov leghíresebb regényéről, amely az ötvenes évek második felében meghozta számára a világhírt.

A Lolita, melyet annak idején meg sem akartak jelentetni merészen szexuális tartalmas miatt (s mert a regénybeli elbeszélő egy helyenként rokonszenvesnek tetsző pedofil), ma már igazi klasszikus, sőt minden idők egyik leghíresebb regénye. Két kiváló film is készült belőle (Stanley Kubrick, illetve Adrian Lyne rendezésében), és könyvtárnyi tanulmány készült róla: a tudós kutatók a szerző szinte minden egyes mondatát elemezték és értelmezték már.

Lolita, a ,,nimfácska”, a világirodalom egyik legtragikusabb és legrejtélyesebb hőse: amit tudunk róla, azt csak Humbert Humberttől tudjuk, a mű aberrált és kifinomult szadista elbeszélőjétől – s talán éppen ezért vált ki annyi különféle érzést a különböző olvasókból. Amihez persze a könyv bámulatos nyelvi és gondolati gazdagsága is hozzájárul – a Lolita a szó szoros értelmében ,,kiolvashatatlan” könyv, amely mindig újabb és újabb szépségeit mutatja meg, ha próbálunk a mélyére hatolni.

VLADIMIR NABOKOV Szentpéterváron született 1899-ben. Kényszerű emigrálása után Cambridge-ben szerzett diplomát, majd Németországban élt, ahol elkezdődött ragyogó írói pályafutása. 1940-ben feleségével az Egyesült Államokba költözött, ahol orosz és világirodalmat tanított különböző egyetemeken. 1961-től – miután a Lolita meghozta számára a világhírt – a svájci Montreaux-ben élt egy szállodában, és itt hunyt el 1977-ben.

Élete első felében oroszul, a másodikban angolul írt – mindkét nyelven remekműveket alkotva.

Vladimir Nabokov: Lolita

Copyright © 1955, Vladimir Nabokov

All rights reserved

Fordította Békés Pál

Interview, Playboy, January, 1964

First published in STRONG OPINIONS

Copyright © 1973, Article 3C

under the Will of Vladimir Nabokov

All rights reserved

Fordította M. Nagy Miklós

Copyright © Vladimir Nabokov, 1955

Hungarian translation © Békés Pál jogutódai

és M. Nagy Miklós, 2019, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,

Budapest, 2019, 2021, 2023, 2024, 2026

Borítóterv © Tabák Miklós

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-620-945-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Előszó

Lolita, avagy egy megözvegyült fehér ember vallomásai – ezzel a címmel ellátva érkezett jelen jegyzet írójához e különös kézirat, melyet most megelőszavaz. Szerzője, „Humbert Humbert” vizsgálati fogságban halt meg, szívkoszorúér-trombózis következtében 1952. november 16-án, néhány nappal kitűzött tárgyalásának kezdete előtt. Ügyvédje, jó barátom és rokonom, Clarence Choate Clark úr, jelenleg a washingtoni ügyvédi kamara tagja, amikor felkért a kézirat megszerkesztésére, kérelmét ügyfele végakaratának záradékára alapozta, mely felhatalmazta kiváló unokabátyámat, hogy cselekedjék belátása szerint valamennyi, a Lolita sajtó alá rendezésének előkészületeit illető ügyben. Mr. Clark döntését minden bizonnyal befolyásolta a tény, hogy az általa választott szerkesztőt épp akkor tüntették ki a Poling-díjjal egy igénytelen munkájáért (Mi értelme az értelemnek?), melyben bizonyos morbid állapotokat és perverziókat tárgyal.

Feladatom egyszerűbbnek bizonyult, mint bármelyikünk is gondolta volna. Eltekintve a nyilvánvaló helyesírási hibák korrekciójától és némely makacs tény gondos elfödésétől – ezek „H. H.” minden erőfeszítése ellenére útjelző táblák vagy fejfák gyanánt meredeztek szövegében (helyszínekre és személyekre utalva, melyeket a jó ízlés inkább elrejt, a szánalom pedig nélkülözni tud) –, e figyelemre méltó memoár érintetlenül kerül az olvasó kezébe. A szerző bizarr álneve a saját találmánya, és ennek az álarcnak – melyen mintha hipnotikus szempár döfne át – természetesen érintetlennek kell maradnia, viselője kívánságával összhangban. S míg a „Haze” megnevezés csak rímel a hősnő valódi családnevére, keresztneve túlságosan mélyen beleszövődött a könyv legbensőbb alapszövetébe, hogysem engedhetnők megváltoztatni; egyébként (mint az olvasó maga is rájöhet) erre gyakorlatilag semmi szükség. A „H. H.” bűntettére vonatkozó információkat a tájékozódni kívánók kikereshetik 1952 szeptemberének napi sajtójából; a tett okát és célját továbbra is sűrű homály födné, ha e memoár be nem juthatott volna olvasólámpám fénykörébe.

Az „igaz” történet mögött meghúzódó „valóságos” személyek sorsát követni kívánó, régimódi olvasók kedvéért íme néhány részlet, úgy, ahogyan azokat a „ramsdale-i” illetőségű Mr. „Windmullertől” megtudtuk, aki szeretné személyét titokban tartani, hogy „e szánalmas és szennyes ügy hosszú árnyéka” rá ne vetüljön a közösségre, melynek büszke tagja. Lánya, „Louise” azóta már másodéves egyetemi hallgató. „Mona Dahl” diák Párizsban. „Rita” nemrégiben ment feleségül egy floridai hoteltulajdonoshoz. Mrs. „Richard F. Schiller” gyermekágyban hunyt el, halott gyermeket hozva világra 1952. karácsony estéjén egy Gray Star nevű településen, a messzi északnyugaton. „Vivian Darkbloom” Az én Qukym című életrajza megjelenés előtt áll, és a kritikusok, akik már kéziratban olvasták, legjobb művének tartják. A különféle temetők gondnokainak jelentése szerint szellemjárás nem tapasztalható.

Ha egyszerűen regénynek tekintjük, a Lolita olyan helyzeteket és érzelmeket tárgyal, melyek bosszantóan homályosak maradnának az olvasó számára, ha a kifejezésmódot közhely-kibúvók színtelenítenék. Az igazat megvallva egy árva trágár kifejezés nem sok, annyi sem található az egész műben; a telivér nyárspolgárt, kit a modern hagyományok arra kondicionálnak, hogy skrupulusok nélkül fogadja a trágárságok gáttalan özönét valamely tucatregényben, egészen meg fogja rázni ezek hiánya. Ha azonban e paradoxmód prűd polgárok kedvéért a szerkesztő megkísérelné felhígítani vagy eltávolítani azon jeleneteket, melyeket egy bizonyos típusú szemlélet „nemi gerjedelmet támasztónak” bélyegezhet (e tekintetben lásd az igen tiszteletreméltó John M. Woolsey 1933. december 6-i, egy másik, vélhetőleg még szókimondóbb könyvre vonatkozó nagy horderejű határozatát), teljességgel le kellene mondanunk a Lolita publikálásáról, mivel épp azok a jelenetek, melyeket egyesek az önmagáért való érzékiség képtelen vádjával illethetnek, a legszigorúbban funkcionálisak e tragikus történet kifejlete során, mely történet nem kisebb cél, mint az erkölcsi felmagasztosulás felé tör tántoríthatatlanul. A cinikusok azt mondhatják, hogy a kommersz pornográfia ugyanígy érvel; a műveltek azzal vághatnak vissza, hogy „H. H.” szenvedélyes vallomása vihar egy pohár vízben, hiszen az amerikai felnőtt férfiak legalább tizenkét százaléka – dr. Blanche Schwarzmann nézete szerint (szóbeli közlés) ez igen visszafogott becslésnek tekinthető – ilyen vagy olyan módon évente részesül abban a különleges élményben, melyet „H. H.” ily kétségbeesetten ír le; és ha tébolyult naplóírónk 1947 végzetes nyarán hozzáértő pszichopatológushoz fordul, nem történik katasztrófa; ám akkor ez a könyv sem született volna meg.

A jegyzetírónak talán megbocsátható, hogy azt ismétli, amit már saját könyveiben és előadásaiban is hangsúlyozott, vagyis hogy a „botrányos” gyakorta csupán a „szokatlan” szinonimája; s minthogy a nagy műalkotás természetesen mindig eredeti, természetéből adódóan többé-kevésbé megrázó meglepetést kell tartogatnia. Nem kívánom szentté avatni „H. H.”-t. Kétségkívül rettenetes, hitvány ember, az erkölcsi züllöttség ragyogó példája; kegyetlenség és kedély olyan elegye, mely talán fölfedi előttünk képtelen nyomorúságát, ám ez a legkevésbé sem teszi vonzóvá. Nehézkesen szeszélyes. Országunk lakóiról és tájairól alkotott nézetei javarészt esetlegesek és nevetségesek. A vallomásain végiglüktető kétségbeesett őszinteség nem oldozza fel őt az ördögi galádság bűne alól. Abnormális. Nem úriember. De oly varázsosan idézi meg, zengeti föl hegedűje a Lolita iránti gyöngédséget, részvétet, hogy lenyűgöz a könyv – míg szerzője visszaborzaszt.

Pszichiáterkörökben a Lolita kétségkívül klasszikus esettanulmánnyá válik majd. Műalkotásként jóval több mint vezeklés; ám tudományos jelentőségénél vagy irodalmi értékénél sokkalta fontosabb számunkra az az erkölcsi hatás, amelyet a könyv elmélyült olvasóira tesz majd; mert a megrendítő egyedi esetben ott bujkál az általános tanulság: az akaratos gyermek, az egoista anya, a lihegő vágyú mániákus nem csupán egy egyedi történet színes jellemei, hanem veszedelmes irányzatokra figyelmeztetnek bennünket, felmutatják a lehetséges gonoszt. Lolita mindannyiunkat – szülőket, gondozókat, nevelőket – arra int, hogy még fokozottabb éberséggel és előrelátással szenteljük magunkat a feladatnak: jobb nemzedéket kell felnevelnünk egy biztonságosabb világban.

Widworth, Massachusetts

JOHN RAY JR.

az irodalomtudományok doktora

Első rész

1.

Lolita, létemnek lángja, lágyékom vágya. Kárhozatom, lelkem. Lo-li-ta: a nyelv hegye háromszor indul a szájpad felé, hogy érintse, harmadszorra a fogakig jut. Lo. Li. Ta.

Reggelente Lo volt, egyszerűen csak Lo, ahogyan ott állt, egy méter ötven centis mivoltában egy szál zokniban. Bő nadrágban Lola. Az iskolában Dolly. Aláíráskor Dolores, de a karomban mindig Lolita.

Hogy volt-e elődje? Volt. Persze hogy volt. Igazság szerint Lolita talán nem is létezett volna, ha egy nyáron bele nem szeretek egy bizonyos gyereklányba. A tengerpart bús mezején. Hogy mikor? Körülbelül annyi esztendővel Lolita születése előtt, ahány éves én magam voltam azon a nyáron. A gyilkosok igen megbízhatóak a láttató prózastílust illetően.

Tisztelt esküdt urak és hölgyek! Az egyes számú bűnjel nem egyéb, mint amit az angyalok, a félreinformált, egyszerű, nemes szárnyú, égi angyalok megirigyeltek. Tekintsenek e töviskoszorúra!

2.

1910-ben születtem, Párizsban. Atyám nyájas és könnyed ember volt, különféle gének vegyes felvágottja: francia–osztrák származású svájci állampolgár, ereiben egy cseppnyi Duna-vízzel. Azonnal körbeadok önöknek néhány gyönyörű, csillogó, kék képeslapot. Egy riviérai luxushotel tulajdonosa volt. Apja és két nagyapja bort, illetve ékszereket és selymet árult. Harmincéves korában elvett egy angol nőt, az alpinista Jerome Dunn leányát, két dorseti lelkész unokáját – az utóbbiak bizonyos obskúrus tudományok, úgymint az őstalajtan, illetve az eolhárfák szakértői voltak. Roppant fotogén anyám igen egyedi baleset áldozata lett (piknik, villámcsapás) hároméves koromban, és eltekintve a legtávolabbi múltból földerengő, csekélyke melegségtől, semmi sem maradt belőle az emlékezet üregeiben és szakadékaiban, melyek fölött – ha még mindig el tudják viselni stílusomat (megfigyelés alatt írok) – gyermekkorom napja ragyogott; bizonyára mindnyájan ismerik az efféle félbemaradt napok emléktöredékeit: muslincák, körül egy-egy virágzó sövénybokor, s aztán hirtelen felbukkan vagy áthalad a színen egy turista a hegylábnál a nyári alkonyatban; bolyhos melegség, arany muslincák.

Anyám nővére, Sybil, akit apám egyik unokabátyja vett nőül, majd hagyott el, fizetés nélküli nevelő- és házvezetőnőként szolgált szűkebb családomban. Később valaki elmondta, hogy szerelmes volt apámba, aki könnyű szívvel használta ki a helyzetet egy esős napon, s felejtette el az egészet, mire az idő kitisztult. Én rajongtam érte, némely házi szabályaink merevsége – végzetes merevsége – ellenére is. Talán azt akarta, hogy mikor eljön majd az ideje, apámnál jobb özvegyember váljék belőlem. Sybil néninek rózsaszín peremű, azúrkék szeme volt, és viaszszín arcbőre. Verseket írt. Költőien babonás volt. Azt mondta, tudja, hogy röviddel tizenhatodik születésnapom után meghal, és így is tett. A férje, aki parfümben utazott, méghozzá nagyban, ideje java részét Amerikában töltötte, ahol végül is céget alapított, és némi ingatlanra tett szert.

Boldog, egészséges gyermekként nőttem fel a képeskönyvek, tiszta homok, narancsfák, barátságos kutyák, tengeri tájak és mosolygó arcok ragyogó világában. A Hotel Mirana úgy forgott köröttem, mint valami egyszemélyes világegyetem, fehérre suvickolt kozmosz a másik, az odakint tündöklő, nagy, kék kellős közepén. A kötényes fazéksikálótól a flanelruhás atyaistenig mindenki szeretett, mindenki cirógatott. A sétapálcájukra támaszkodó, idősebb amerikai hölgyek úgy dőltek felém, mint megannyi pisai ferde torony. Tönkrement orosz hercegnők, akik nem tudták rendezni számlájukat apámmal, drága bonbonokat vásároltak nekem. Ő pedig, mon cher petit papa,{1} csónakázni, biciklizni vitt, megtanított úszni, búvárkodni, vízisízni, a Don Quijotéból és a Les Misérables-ból{2} olvasott föl nekem, én pedig imádtam és tiszteltem őt, és boldog voltam, amikor kihallgattam a szolgák beszélgetését különféle hölgyismerőseiről, gyönyörű és kedves lányokról, akik nagyra tartottak engem, s turbékoltak, és gyémántos könnyeket hullattak derűs anyátlanságom fölött.

Angol iskolába jártam néhány kilométernyire otthontól: teniszeztem és különféle labdajátékokat űztem, kitűnő jegyeket kaptam, nagyszerűen kijöttem iskolatársaimmal és tanáraimmal. Az egyetlen kifejezetten szexuális jellegű esemény, melyre a tizenharmadik születésnapom előtti időkből (vagyis mielőtt találkoztam az én kis Annabelemmel) visszaemlékszem, egy fennkölt, illedelmes, tisztán elméleti jellegű, a serdülőkor meglepetéseiről szóló beszélgetés volt az iskola rózsakertjében egy amerikai sráccal – az anyja ünnepelt moziszínésznő volt akkoriban, s ő ritkán látta a háromdimenziós világban –; és emlékszem még, milyen érdekesen reagált szervezetem Pichon pazar La Beauté Humaine-jének{3} borongós, gyöngyházfényes, félárnyékos, végtelen lágy nyiladékokat ábrázoló fényképeire – a kötetet egy hegynyi márványos kötésű Graphics alól csentem el a hotel könyvtárában. Később a maga elragadóan kedélyes modorában apám elmondott nekem mindent, amit véleménye szerint tudnom kellett a szexről; ez épp azelőtt történt, hogy 1923 őszén beadott egy lycée-be Lyonban (úgy volt, hogy ott töltünk három telet); de ó, jaj, ugyanazon év nyarán itáliai kirándulást tett Madame de R.-rel meg a lányával, nekem pedig nem volt kinek panaszkodnom, sem kitől tanácsot kérnem.

3.

Annabel, miként az író maga, vegyes származék volt: angol–holland keverék. Ma sokkal kevésbé emlékszem arcvonásaira, mint néhány éve, mielőtt megismertem volna Lolitát. Kétfajta vizuális emlékezet létezik: az egyik, amikor az ember nyitott szemmel, ügyesen újrateremt egy képet elméje laboratóriumában (ilyenkor olyan általános kifejezésekben fogalmazódva látom magam előtt Annabelt, mint „mézszín bőr”, „karcsú kar”, „rövid, barna haj”, „hosszú pillák”, „nagy, fényes száj”); és a másik, amikor az ember hunyt szemmel azonnal életre hívja szemhéján a szeretett arc tárgyilagos, tökéletes optikai mását, egy természetes színekben pompázó szellemecskét (és én így látom Lolitát).

Annabel leírásakor éppen ezért hadd korlátozzam magam kimérten mindössze ennyire: gyönyörű gyermek volt, nálamnál néhány hónappal fiatalabb. Szülei nagynéném régi barátai voltak – éppoly áporodottak, mint ő. Egy villát béreltek, nem messze a Hotel Miranától. A tar fejű, barna Mr. Leigh és a kövér, agyonpúderezett Mrs. Leigh (született Vanessa van Ness). Hogy irtóztam tőlük! Annabel meg én kezdetben felszínes dolgokról beszélgettünk. Fel-felkapott egy maroknyi finom homokot, és hagyta átfolyni az ujjai között. Elménk úgy volt hangolva, ahogy általában az intelligens európai kiskamaszoké akkortájt, és kétlem, hogy sok egyéni gondolat lett volna föllelhető a más lakott világok léte, a versenytenisz, a végtelen, a szolipszizmus és más effélék iránti érdeklődésünkben. Az állatkölykök puha védtelensége mindkettőnket ugyanolyan heves fájdalommal töltött el. Ő ápolónő akart lenni valamelyik éhínség sújtotta ázsiai országban, én híres kém.

Egyszerre csak őrülten, esetlenül, szégyentelenül, gyötrelmesen szerelmesek voltunk egymásba, s hozzá kell tennem, reménytelenül is, mivel a kölcsönös birtoklás őrjöngő vágya csak akkor csillapulhatott volna, ha felszítjuk és bekebelezzük egymás lelkének és húsának minden egyes szemcséjét; de mi ott álltunk, még összebújni is képtelenül, amire pedig minden külvárosi kölyök oly könnyedén talált volna alkalmat. Egy vad kísérlet után (éjszaka találkoztunk a kertjükben – erről később majd többet) a számunkra engedélyezett magány netovábbja az volt, ha – ámbár a plage zsúfolt szeletének látótávolságán belül – hallótávolságon kívül lehettünk. Ott hevertünk a puha homokban egész nap a vágy megkövült görcsében, néhány lépésnyire öregeinktől, s kihasználtuk a tér és idő minden áldott gyűrődését, hogy megérinthessük egymást: félig homokban rejtező keze felém kúszott, nyúlánk, barna ujjai holdkórosan araszoltak közelebb és közelebb, aztán opálos fényű térde indult hosszú, óvatos útra; néha kisebb gyerekek által épített, véletlenül útba eső homokvárfal nyújtott elegendő fedezéket, hogy megérinthessük egymás sós ajkait; olykor e csonka érintkezések a végsőkig ingerelték egészséges és tapasztalatlan fiatal testünket, olyannyira, hogy még a hűvös kék víz, mely alatt tovább horzsoltuk egymást, sem adott enyhületet.

A felnőttkorom vándorlásai során elvesztett kincsek között volt egy nagynéném által készített pillanatfelvétel is, csoportkép a sétány egyik kávéházának asztala körül: Annabel, a szülei és dr. Cooper, a higgadt, idősebb, bicegő úriember, ki azon a nyáron nagynénémnek udvarolt. Annabel nem volt jól látható, épp akkor vették le, amikor chocolat glacéja{4} fölé hajolt, s így csak vékony, meztelen válla és hajának választéka vehető ki (ahogy a képre emlékszem) a napfényfolt közepén, melybe tovatűnt gyönyörűsége fokonként beleenyészett; én viszont, valamelyest külön ülve a többiektől, szinte drámai kívülállásommal tűntem ki: keresztbe vetett lábbal, profilban ülő, a távolba néző, mogorva, sűrű szemöldökű fiú, sötét sportmezben és feszes, fehér sortban. A fénykép végzetes nyarunk utolsó napján készült, mindössze néhány perccel azelőtt, hogy másodszor és utoljára megkíséreltünk dacolni a sorssal. A lehető leghevenyészettebb ürüggyel (ez volt az utolsó lehetőségünk, és már semmi sem számított igazán) menekültünk a kávéházból a partra; elhagyott homoksávra bukkantunk, és ott, néhány barlangformán összeboruló vörös szikla ibolyaszín árnyékában rövid ideig tartó, mohó ölelkezésünknek csak egy elhagyott napszemüveg volt tanúja. Térden álltam, s már-már azon a ponton voltam, hogy birtokba veszem kedvesemet, amikor trágár bátorításokat kiáltozva felénk, két szakállas fürdőző, az öreg halász meg a fivére kúszott elő a tengerből, és négy hónappal később Annabel tífuszban meghalt Korfu szigetén.

4.

Újra meg újra végigpörgetem ezeket a nyomorúságos emlékeket, és minduntalan azt kérdezem magamtól, vajon akkor, annak a régmúlt nyárnak a ragyogásában kezdett-e megnyilatkozni az életemen végigszántó hasadék, avagy az Annabel utáni mértéktelen vágyakozásom mindössze a bennem lakozó különcség első megnyilvánulása volt? Amikor megpróbálom elemezni sóvárgásomat, motivációimat, cselekedeteimet és a többit, megadom magam egyfajta visszamenőleges elképzelésnek, mely lehetőségek tömkelegével terheli agyon az elemzőképességet, s eredményeként múltam őrjítően összetett távlataiban minden egyes felidézett útvonal vég nélkül, újra meg újra szétágazik. Mindazonáltal meggyőződésem, hogy egy bizonyos varázslatos és sorsszerű módon Lolita Annabellel kezdődött.

Azt is tudom, hogy Annabel halálának sokkhatása állandósította a lidérces nyár kudarcát, mely ifjúságom hideg évei során mindvégig ledönthetetlen gátként meredt minden további románc elé. A lelki és a testi vegyült össze bennünk olyan tökéllyel, amely a mai, tárgyilagos, nyers, szabványosított agyú fiatalság számára felfoghatatlan. Még jóval halála után is úgy éreztem, az ő gondolatai lebegnek át az enyémeken. Már jóval találkozásunk előtt is egyforma álmaink voltak. Összehasonlítottuk naplóinkat. Különös azonosságokra bukkantunk. Ugyanazon év júniusában (1919) egy eltévedt kanári vetődött az ő házukba és a miénkbe, két egymástól távol fekvő országban. Ó, Lolita, bárcsak te így szerettél volna engem!

Az első, sikertelen találkánkról szóló beszámolómat Annabel-korszakom befejezéséül tartogattam. Egy éjszaka sikerült kicseleznie családja gonosz éberségét. A villájuk mögötti ideges, sudár lombú mimózaligetben az alacsony kőfal romjain kínálkozó kakasülőre kuporodtunk. A sötétben és a szelíd fákon túl világos ablakok arabeszkje ragyogott, s ez most az érzékeny emlékek színes tintájával retusált kártyalapként tűnik fel előttem – vélhetőleg azért, mert az ellenség figyelmét bridzsparti kötötte le. Reszketett és meg-megrándult, míg elnyílt ajka szegletét és füle forró cimpáját csókoltam. Egy fürt csillag ragyogott fölöttünk sápadtan a hosszú, vékony levelek kontúrjai közt; a remegő ág éppoly meztelennek tűnt, mint ő volt könnyű ruhácskája alatt. Az arcát láttam az égen, furcsa élességgel, mintha csak halvány sugárzást bocsátott volna ki. Lábai, gyönyörű, eleven lábai szétnyíltak kissé, és amikor kezem meglelte, amit keresett, álmodó és kísérteties, félig gyönyörteli, félig fájdalmas kifejezés futott keresztül a gyermeki arcvonásokon. Egy árnyalattal magasabban ült nálam, s valahányszor magányos eksztázisa arra vezette, hogy megcsókoljon, feje álmatag, puha, ernyedő, majdhogynem szánalomra méltó mozdulattal hajolt alá; meztelen térde elkapta és összenyomta csuklómat, azután elernyedt ismét; reszkető szája, melyet valami titokzatos bájital fanyarsága torzított el, sziszegve szívta be a levegőt arcom közvetlen közelében. Először durván hozzádörgölte száraz ajkát az enyémhez, így próbálván csillapítani a szerelem fájdalmát, aztán haját idegesen hátravetve visszavonult, majd sötéten közelebb hajolt ismét, és engedte, hogy nyitott ajkán csüggjek, én pedig a mindent, szívet, gégét és zsigert is feláldozni kész nagylelkűség rohamában félszeg kezébe adtam megőrzésre szenvedélyem jogarát.

Valami illatszerre is emlékszem – azt hiszem, anyja spanyol szolgálólányától lopta –, édeskés, igénytelen, pézsmaillatú parfüm volt. Elkeveredett saját teasütemény-párájával, és érzékeim egyszerre csordultig teltek – csak egy közeli bokorban támadt hirtelen mozgolódás akadályozta meg, hogy túlcsorduljanak –: s ahogy visszahúzódtunk egymástól, és sajgó erekkel figyeltünk a neszre – alighanem portyázó macska lehetett –, előkunkorodott a házból anyja őrjöngőn emelkedő, hívó hangja; és dr. Cooper nehézkesen kibicegett a kertbe. De a mimózaliget, a csillaghomály, a zsibbadás, a láng, a mézharmat és a fájdalom velem maradt, és az a tengersós combú, forró nyelvű kislány azóta kísért – míg végül, huszonnégy évvel később, megtörtem varázsát, valaki másban testesítvén meg őt.

5.

Ifjúságom napjai, most, visszanézve, mintha halvány, egyforma papírfecnik kavargó káoszaként szállnának el tőlem, akár a használt törlőpapírok hajnali hóvihara, mit az utas láthat a szerelvény végére kapcsolt vasúti kilátókocsi mögött a légörvényben kavarogni. A nőkkel folytatott egészségügyi kapcsolataimban gyakorlatias, ironikus és fürge voltam. Londoni és párizsi diákoskodásom idején fizetett hölgyek lakattak jól. Tanulmányaim pedánsak és behatóak voltak, ámbátor nem különösebben gyümölcsözőek. Kezdetben úgy terveztem, hogy pszichiátriából doktorálok, amint azt igen sok manqué{5} tehetség teszi, de én még ennél is manquébb voltam; ez a sajátos kimerültség, olyan nyomott vagyok, doktor úr; és átmentem angol irodalomra, ahol annyi csalódott költő végzi tweedöltönyös, pipázgató tanárként. Párizs megfelelt. Szovjet filmekről vitatkoztam kivándoroltakkal. Homokosokkal ücsörögtem a Deux Magots-ban. Nyakatekert tanulmányokat publikáltam obskúrus folyóiratokban. Paródiákat farigcsáltam:

…Fräulein von Kulp ám

megfordulhat. Keze kilincsen.

Nem követem. Okom rá nincsen.

Merész vagyok. Legény a talpán.

A prousti téma Keats egy Benjamin Bailey-hez írott levelében című dolgozatomat végigkuncogta mind a hat vagy hét tudor, aki elolvasta. Elkészítettem egy Histoire abrégée de la poésie anglaise-t{6} egy neves kiadó számára, majd hozzáláttam az angol anyanyelvű diákoknak szánt (angol írókkal vont párhuzamokban bővelkedő) francia irodalmi kézikönyv összeállításához, mely munka a negyvenes évek folyamán mindvégig lekötött, s melynek utolsó kötete letartóztatásom időpontjában csaknem nyomdakész állapotban volt.

Találtam állást – angolt tanítottam egy felnőttcsoportnak Auteuilben. Aztán egy fiúiskola alkalmazott néhány télen át. Alkalmanként hasznot húztam a gyámügyi szakemberek és a pszichoterapeuták körében kötött ismeretségeimből: társaságukban különféle intézményeket látogattam, úgymint árvaházakat és javítóintézeteket, ahol tökéletesen büntetlenül bámulhattam a csomós szempillájú, sápadt, serdülő lányokat, akik arra az álmaimban birtokoltra emlékeztettek.

Most pedig szeretném bevezetni a következő fogalmat. A kilenc és tizennégy éves korhatárok között előfordulnak olyan hajadonok, akik bizonyos, náluknál kétszer vagy többször idősebb, megbabonázott utazók előtt felfedik igaz természetüket, mely nem emberi, hanem nimfikus (vagyis démonikus); ezen választott lények jelölésére a „nimfácska” megnevezés alkalmazását javaslom.

Joggal vádolhatnak azzal, hogy fölcserélem az idő- és térbeli terminusokat. Szeretném, ha az olvasó a „kilencet” és a „tizennégyet” egy elvarázsolt sziget határmezsgyéiként látná – tükröző partok, rózsás sziklák –; a szigeten az én nimfácskáim kísértenek, körötte hatalmas, ködös tenger. Minden gyermeklány nimfácska volna ezen korhatárok között? Természetesen nem. Máskülönben mi, beavatottak, mi, magányos utazók, mi, őrjöngő nimfaűzők már régen megtébolyodtunk volna. A csinos külső sem ismérv; és a közönségesség, vagy legalábbis az, amit egy adott közösség annak nevez, nem ferdít el szükségszerűen bizonyos titokzatos karakterjegyeket, a végzetes vonzerőt, a csalárd, körmönfont, lélekreszkettető, álnok bájt, mely a nimfácskát megkülönbözteti az olyan egyívásúaktól, akik összehasonlíthatatlanul jobban függnek a köznapi jelenségek térbeli világától, mint a révületes idő megfoghatatlan szigetétől, ahol Lolita játszadozik a hozzá hasonlókkal. Egyazon korhatárok között az igazi nimfácskák száma meghökkentően alacsonyabb azokhoz az egyelőre még jellegtelen vagy csak szép vagy „helyes”, sőt „édes” és „hercig”, közönséges, pufók, formátlan, hideg bőrű, lényegében emberi, nagy pocijú és lófarkas kislányokhoz képest, akik felnőttkorukra vagy szépséggé növik ki magukat (lásd a fekete harisnyás és fehér kalapos, csúf kis gömböcöket, akik a filmvászon lenyűgöző sztárjaivá alakultak), vagy nem. Ha egy átlagférfi kezébe nyomják egy leányosztály vagy cserkészcsapat csoportképét, és megkérik, hogy mutassa meg a legbájosabbat, nem feltétlenül a nimfácskát választja. Művésznek és őrültnek, végtelenül búskomor teremtménynek kell lenned, ágyékodban forró méreg buboréka, gerincvelődben szüntelen lobogó, tébolyítóan kéjsóvár láng (ó, mily sunyítva kell rejtegetni), hogy azonnal felismerd őt a szavakkal ki nem fejezhető jelekből – az arccsont enyhén macskás körvonalából, a pihés comb sudárságából és egyéb tünetekből, miket a kétségbeesés, a szégyen és az ellágyulás könnyei nem engednek lajstromoznom –, őt, a halálos kis démont az egészséges gyermekek között; közöttük áll, és fel nem ismerik, és maga sem ismeri végzetes hatalmát.

Továbbá, mivel az idő hatalma oly mágikus szerepet játszik a dologban, a diáknak nem szabad meglepődnie, midőn megtudja, hogy néhány évnyi korkülönbség is szükségeltetik – tíznél sosem kevesebb, de azt mondanám, általában inkább harminc-negyven, sőt néhány ismert esetben nem kevesebb, mint kilencven – a hajadon és a férfi között ahhoz, hogy utóbbi a nimfácska igézetébe kerülhessen. Ez a fókusztávolság megállapításának kérdése, egy bizonyos távolságé, melyen a belső szem remegve lesz úrrá, és egy bizonyos ellentété, melyet az elme egy hökkenetnyi perverz kéjjel észlel. Mikor gyermek volt, s gyermek voltam én, kicsi Annabelem nem nimfácskaként létezett számomra; egyenértékű, öntörvényű, apró faunja voltam én neki az idő ugyanazon elvarázsolt szigetén; de ma, 1952 szeptemberében, huszonkilenc év múltán, úgy hiszem, életem első, végzetes tündérét érhetem tetten benne. Koraérett szerelemmel szerettük egymást, azzal a kegyetlenséggel, mely oly gyakran tesz tönkre felnőtt életeket. Erős fickó voltam, és túléltem, de a méreg ott erjedt a sebben, a seb soha be nem hegedt, és én rövidesen ott találtam magam felnőttként egy olyan civilizációban, mely eltűri, hogy huszonöt éves férfiak megkörnyékezzék a tizenhat éves lányokat; de hogy a tizenkét éveseket, azt nem.

Nem csoda hát, hogy európai korszakomban felnőtt életem gyalázatosan kettősnek bizonyult. Nyilvánosan úgynevezett normális viszonyt folytattam nem kevés e világi nővel, akik tököt vagy körtét viseltek mell gyanánt; belül azonban a célirányos bujaság pokoltüze emésztett minden elhaladó nimfácskáért, akikhez törvénytisztelő pipogyaként soha nem mertem közelíteni. Az emberi nőstények, akikkel megengedtetett elszórakoznom, csillapítószerek voltak csupán. Hajlamos vagyok elhinni, hogy a természetes fajtalankodás során nyert tapasztalataim pontosan olyanok, amilyeneket a normális, nagy hímek is megismernek, midőn normális, nagy nőstényeikkel ölelkeznek abban a megszokott ritmusban, mely a világot rázza. Csakhogy, ellentétben ezekkel az úriemberekkel, én futó pillantást vethettem valami összehasonlíthatatlanul magasabb rendű gyönyörűségre. Magömléses álmaim leghomályosabbika is ezerszer kápráztatóbb volt, mint mindaz a paráznaság, amit a lehető legférfiasabb és -zseniálisabb író vagy a lehető legtehetségesebb impotens elképzelhet. Világom kettéhasadt. Két nem létezését észleltem, melyek egyike sem volt enyém; az anatómusok mindkettőt női nemnek neveznék. Számomra azonban, érzékeim prizmáján átszűrve, „különböztek, akár a veréb meg a véreb”. Mindezt csak most tudatosítom. Húszas éveimben és harmincas éveim elején nem értettem ily tisztán vajúdásomat. Bár testem tudta, mi után sóvárog, elmém visszautasította a test minden könyörgését. Az egyik percben szégyenkeztem és halálra rémültem, a másikban vakmerően optimista voltam. Tabuk fojtogattak. Pszichoanalitikusok keresték a kedvem pszeudolibidók pszeudofelszabadításával. A tény, hogy számomra a szerelmi láz kizárólagos tárgyát csakis Annabel húgai, szolgáló- és nyoszolyóleányai jelentették, olykor a téboly előjelének tetszett. Máskor azt mondtam magamnak, mindez csupán felfogás kérdése, valójában nincs abban semmi rossz, ha valaki gyermeklányokkal szórakoztatja magát, kapcsolódik ki. Hadd emlékeztessem olvasóimat, hogy Angliában a gyermekekre és a fiatalkorúakra vonatkozó törvény 1933-as elfogadása óta a „gyermeklány” terminus meghatározása így hangzik: „A nyolcadik életévét már betöltött, de tizennegyedik életévét még be nem töltött leány” (ezt követően, tizennégytől tizenhétig, a törvény szabta definíció: „fiatalkorú személy”). Másrészről az egyesült államokbeli Massachusettsben technikai értelemben véve „veszélyeztetett gyermek” az, aki „hetedik és tizenhetedik életéve között jár” (s aki rendszeresen gonosz vagy erkölcstelen személyek társaságában tartózkodik). Hugh Broughton, egy I. Jakab uralkodása idején élt zsurnaliszta bebizonyította, hogy Rácháb tízéves szajha volt. Mindez nagyon érdekes, és merem állítani, önök máris görcsben, habzó szájjal látnak engem, de nem, szó sincs róla; éppen csak kellemes gondolatokkal kacsingatok enyhén szeszes kupámba. Tessék, még néhány kép. Ím Vergilius, ki dalra tudta fakasztani a nimfákat, de talán jobban kedvelte az ifjak sima hasiját. Ím Ekhnaton király és Nofertiti királyné két, szinte még éretlen, nílusi leánya (kettő a hatfős királyi alomból), ragyogó gyöngyből fűzött tucatnyi nyakláncuknál egyebet nem viselve hevernek párnáikon, háromezer éve érintetlen testük puha, barna babatest, hajuk megnyírt, pillájuk hosszú, ében. Ím néhány tízéves menyasszony, kiket arra kényszerítettek, hogy felüljenek a fascinum{7} elefántcsontjára a klasszikus tudomány templomaiban. A pubertáskor előtti házasság és együttélés még mindig nem ritka bizonyos kelet-indiai tartományokban. Nyolcvanéves lepcsa öregek nyolcéves lányokkal párosodnak, és ezt mindenki természetesnek tekinti. Végül is Dante akkor szeretett bele őrülten Beatricéjébe, amikor az kilencéves volt, sziporkázó leányka, festett és gyönyörűséges és felékszerezett, karmazsin köntösben, és mindez 1274-ben történt Firenzében, egy bensőséges ünnepségen, május boldog havában. És amikor Petrarca őrülten beleszeretett Laureenjébe, ő tizenkét éves, szőke, szélben, virágporban, út porában szaladó nimfácska volt, szárnyra kelő virág a gyönyörű síkon – amilyennek a költő Vaucluse dombjairól látta.

De legyünk szemérmesek és civilizáltak! Humbert Humbert keményen próbálkozott: jó akart lenni. Igazán. A lehető legnagyobb tisztelettel viseltetett a közönséges gyermekek, tisztaságuk és védtelenségük iránt, és semmilyen körülmények között nem bolygatta volna meg egy gyermek ártatlanságát, ha az a botrány legkisebb kockázatával is járt. De hogy dobogott a szíve, amikor az ártatlan sokaságban felfedezett egy démongyermeket, enfant charmante et fourbe,{8} homályos szemek, ragyogó ajkak, tíz év börtön, ha észreveszik, hogy szemezel vele. Így folyt az élet. Humbert problémamentesen közösült Évával, de Lilith után sóvárgott. A keblek fejlődésének csírastádiuma korán jelentkezik (10,7 év) a pubertást kísérő testi változások sorában. A következő, szabad szemmel megfigyelhető érési tünet a pigmentált fanszőrzet első megjelenése (11,2 év). Apró kupám csordultig telik.

Hajótörés. Korallzátony. Kettesben egy vízbe fúlt utas reszkető gyermekével. Ez csak játék, kedvesem. Mily csodálatosak voltak képzelet szülte kalandjaim, míg a park kemény padján ülve úgy tettem, mintha remegő könyvembe temetkeznék. A csendes tudós körül nimfácskák játszadoztak, akárha ismerős szobor volna, vagy egy vén fa árnyának-fényének része. Egyszer egy tökéletes kis szépség, skót kockás ruhácskában, csörömpölve feltette mellém a padra alaposan fölszerelt lábát, és karcsú, meztelen karját belém mártva meghúzta görkorcsolyája tartószíját, én pedig elolvadtam a napfényben, könyvem fügefalevél volt, ahogy rőtes fürtjei elfödték lenyúzott térdét, és a levelek árnyéka, melynek része voltam, ott lüktetett és csorgott sugárzó combján, épp kaméleonarcom mellett. Egy más alkalommal vörös hajú iskolás lány kapaszkodott mellettem a metrón, és vörösbarna hónaljának látomása, melyben részesültem, hetekig a véremben maradt. Tengernyit sorolhatnék a parányi, egyoldalú románcokból. Egyik-másik a pokol ízét hagyta maga után. Megtörtént például, hogy erkélyemről kivilágított ablakot vettem észre az utca túloldalán, s olyasmit, ami egy velem szolidáris tükör előtt vetkőző nimfácskának tűnt. Elszigeteltségemben, mindentől ily távol, a látomás különlegesen ellenállhatatlan bája arra indított, hogy teljes sebességgel száguldjak a magányos kielégülés felé. De a szelíd mintázatú meztelenség, melyet úgy imádtam, hirtelen, sátáni gonoszsággal egy nyitott ablaknál alsóruhában újságot olvasó férfi visszataszító, lámpa megvilágította, meztelen karjává változott át a forró, nedves, reménytelen nyáréjszakában.

Ugrókötél, ugróiskola. A fekete ruhás öregasszony, aki leült mellém a padra, kéjem kínpadjára (egy nimfácska keresgélte alattam elgurult játék golyóját), megkérdezte, a gyomrom fáj-e. Az arcátlan banya. Ó, hagyjatok magamra pihédző parkomban, mohos kertemben! Hadd játsszanak köröttem mindörökké! Soha fel ne nőjenek!

{1} Az én drága kis apukám. (francia)

{2} A nyomorultak. (francia)

{3} Az emberi szépség. (francia)

{4} Jeges kakaó. (francia)

{5} Csökött. (francia)

{6} Az angol költészet vázlatos története. (francia)

{7} Férfi szeméremtest. (latin)

{8} Bájos kis csibész. (francia)