Table of Contents

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Öltönyös vadász

Stefanie D. Lauren

© Stefanie D. Lauren

Szerkesztette: dr. Debreczeny Diána

Szöveggondozás: Bocskor Kitti, Dávidné Szamosi Mariann

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző facebook oldala:

www.facebook.com/stefaniedlauren

Tiktok: www.tiktok.com/@stefanie.d.lauren

Wattpad: www.wattpad.com/user/StefanieDLauren

Blog: stefanie-d-lauren-fantaziavilaga.blogspot.com

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2026.

epub ISBN: 978-615-6855-48-0

mobi ISBN: 978-615-6855-49-7

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

Ha hiszel a mindent elsöprő szerelemben, szenvedélyben, akkor neked írom a könyveimet!

1. fejezet

Maya

Letörlöm a párát a fürdőszobatükörről, újabb nap vár rám a negyven emeletes pokol kénköves bugyrában. A tükörképemet nézem, és bár ugyanaz a lány néz vissza rám, mégis fényévekre vagyok önmagamtól. Felhúzom a divatjamúlt kosztümömet és a még semmitmondóbb blúzomat.

Légy láthatatlan! – emlékeztetem magam. Vegyülj el, hogy észre se vegyenek! Ma kiengedve hagyom hosszú, barna hajamat, ami dús loknijaimnak köszönhetően teljesen körbeölel, eltakar, ha arra van szükségem. Halkan kilopódzom a nappaliba, ami egyben a konyha is.

Megállok egy pillanatra, fájó szívvel nézem a kanapén alvó nővéremet. Látványa tökéletes emlékeztető, hogy miért is kell dolgoznom. Halkan a termoszba öntöm a kávémat, és kiveszem a hűtőből az előre elkészített szendvicseimet.

– Attól, hogy így öltözködsz, nem leszel láthatatlan – szólal meg álmos hangon. – Ebben a szar göncben is ugyanolyan szép vagy.

– Szia, nővérkém! – lépek hozzá egy puszira. – Aludj még, korán van.

– Mást sem tudok csinálni – nyög fel és velem együtt végignéz magán.

Gipszeit látván lenyelem fojtogató könnyeimet.

– Ne csináld, Maya, mert én is sírva fakadok. Már csak egy hét és leveszik a gipszeket. Aztán elmegyek, és jól megdugatom magamat – nevet fel szarkasztikusan.

Kényszeredetten rámosolygok, máshogy úgysem menne.

– Rose mindjárt itt lesz, menj nyugodtan, nehogy elkéss, nincs több állás, ez az utolsó esélyünk.

– Tudom – sóhajtok fel. – Vigyázz magadra! – puszilom meg újra és elindulok.

– Ügyes légy, hugi!

Kilépek az ajtón, megállok egy percre letörölni a könnyeimet, mire felnézek, Rose néni mosolygós arcával találom szemben magam, aki ellátja a nővéremet a távollétemben. Már nem is tudnánk, mit kezdenénk nélküle.

– Jó reggelt! – szedem össze a széthullott darabjaimat.

– Jó reggelt, Maya kisasszony! Menjen csak nyugodtan!

– Köszönöm!

***

Leállítom az autót a nagy parkolóban, pár mély lélegzettel felszívom magam. Csak juss el az asztalodig! Ne nézz sehová, ne gondolj a sok emberre, nem ismernek, és ha rajtad múlik, nem is fognak. Sietős léptekkel elérem az óriási bejáratot, ami magától kinyílik előttem. Lehúzom a kártyámat, elfordul a fémkapu és kissé előrehajolva a hajam takarásában a liftekhez megyek. Körülöttem mindenhol öltönyös férfiak és elegáns ruhába öltözött nők sétálnak. Nem is értem, minek ennyire kiöltözni ahhoz, hogy leüljenek egy kis lyukba a számítógépük elé.

Mert ez a normális – szalad át a gondolat a fejemben. Csak te nem vagy idevaló. Beállok a liftek elé, ahol már többen várakoznak. Hiába van négy felvonó, reggel mindig tumultus van. Pillanatok alatt kifigyelem, melyiknél állnak a legkevesebben és arrafelé araszolok. Végre kinyílik a liftajtó, páran kiszállnak belőle.

– Most jött meg a nagyfőnök – áradozik egy nő. – Én tuti a következővel megyek.

– Mi is! – zengik a többiek. – Már a látványától is orgazmusom lesz – duruzsolja halkan az egyik nő, mintha nem lehetne hallani.

Hála a jó istennek! Így legalább kevesebben leszünk benne. Gyorsan belépek a lift hátuljába. Még szerencse, hogy nem minden nő olyan, mint én. Sosem értettem a nők ilyen fokú rajongását egy férfiért.

Elindul a lift, óvatosan körbenézek, három férfi és egy idősebb hölgy szállt be utánam. A két férfi a telefonját nyomogatja, a harmadik végignéz rajtam. Semmi szemkontaktus! Gyorsan elnézek, hogy még véletlenül se találkozzon a tekintetünk. Érzem, hogy engem bámul, a kezére téved a pillantásom, amin ott virít a jegygyűrűje.

Végre megáll a felvonó és szerencsémre mindannyian kiszállnak. Megnyomom a harmincötödik emelet gombját és fújtatva hátradőlök a lift falának. Nagy levegő ki-be, mindjárt célba érsz.

Kinyílik a lift ajtaja és kilépek a pokolba. Máshogy nem tudom jellemezni. Egy nagy területen számtalan kis boksz található, mind egy fallal van körbevéve. Egérlyuknak hívom őket. Meggyorsítom a lépteimet és célba veszem az enyémet. Mindenhol kisebb csapatokban beszélgetnek a kollégák. Egy nagy sóhajjal kísérve lehuppanok a székemre.

Tökéletes takarásban vagyok mindaddig, amíg fel nem állok. Bekapcsolom a gépemet, beütöm a kódomat és várom, hogy felálljon a rendszer. Várakozás közben kihúzom a fiókomat és egy nagy kereszttel áthúzom a mai napot a naptáramban. Igaz, hogy még nincs vége a napnak, de már elkezdtem, talán szerencsém lesz, ahogy az elmúlt harmincban is.

– Jó reggelt! – köszön be Lea és semmivel se törődve szinte felül az asztalomra.

Tévedtem.

Mikor idejöttem dolgozni, Lea már a második napon kiszúrt magának, de csak azért, mert én vagyok az egyetlen hülye, aki szóba áll vele. Helyesbítek, aki elviseli. Hogy miért? Fogalmam sincs, talán egyszerűbb volt meghallgatni, mint feltűnést keltve lerázni. Amúgy se vagyok olyan típus, aki konfrontálódik. Talán, mert nagyon hasonlít a nővéremre? Ki tudja?

– Jó reggelt! – motyogom.

Elkezd beszélni. Hogy képes korán reggel ennyit fecsegni? És csak mondja… és mondja. Nem látja, hogy nem érdekel, mit evett tegnap este a barátjával.

– Óriási volt neki!

– Mi? – tátom el a számat megdöbbenést színlelve, amikor látom, hogy valamilyen reagálást vár tőlem.

– Nem figyelsz – háborodik fel. – Hát a farka!

Nem, tényleg nem figyelek, de miért nem veszi észre, hogy rohadtul nem érdekel a hapsija nemi szerve? Meg úgy ámblokk senki nemi szerve és semmije.

– Aha, szuper – fordulok a gépemhez, hátha elmegy végre.

– Ne felejtsd el az értekezletet! – ütögeti meg a vállamat, amit utálok.

– Hogy mit? – ijedek meg azonnal.

– Minden hónap végén van egy össznépi értekezlet, amin kötelező részt venni.

– Mindenkinek? – nézek rá kétségbeesetten.

– Nem, csak a könyvelőknek – felnevet rajtam. – Be se férne az összes alkalmazott a nagy előadóterembe.

Basszus, korán húztam át a mai napot…

– Nekem senki nem mondta.

– Hát most mondom – jegyzi meg affektálva.

– Mi van, ha kihagyom? – próbálkozom a lehetetlennel.

Már látom is a fejemben azt a sok embert egy helyre bezsúfolva, mint a heringek. Sok ember, sok szem, kevés levegő!

– Kártyalehúzásos, lebuksz – csattan fel. – Fél óra az egész, amúgy is sötét lesz. – Végignéz a ruhámon, mintha amiatt ódzkodnék. – PowerPoint bemutató lesz az e havi eredményekről.

Neked fél óra, nekem meg ezer év a pokolban a tömegiszonyom miatt.

– De te tudod, mit csinálsz, én ott leszek. Na, megyek, jót dumáltunk – azzal végre magamra hagy.

Tömeg, tömeg, ne gondolj rá! – megrázom a fejem. Elkezdem az első ügyfél aktáját, nézem a monitort, de a számok összefolynak a szemem előtt.

Körülöttem a téren mindenhol emberek állnak, a nővérem boldogan csacsog mellettem. Hol rá, hol az átkelő lámpájára nézek, hogy lássam, mikor indulhatunk el a túloldalra. Rengetegen várakoznak a zebránál.

Hirtelen hatalmas lökést érzek a hátamban, valaki a karomnál fogva fájdalmasan visszaránt. Nagy csattanás, fékezés és folyamatos, fület bántó síkitás hallatszik. Körülöttem mindenki ábrázata halálra válik. Lenézek a földre magam elé, a zebra előtt pár méterre megpillantom a nővérem élettelen testét. Szaladnék hozzá, de valaki hátulról szorosan tart, nem enged el… – a telefonom csörgése szerencsére visszaránt a jelenbe. Az előttem lévő kijelzőn ismét összeállnak a számok és a betűk, akár egy kirakós darabkái. Megdörzsölöm a fejemet és felveszem a telefont.

– Rose néni kérdezi, jó lesz-e, ha ma pizzát vacsorázunk – hadarja el Kira a kérdést.

– Persze.

– Jól vagy? Olyan furcsa a hangod.

– Lesz egy értekezlet és… félek – suttogom.

– Maya, ne foglalkozz semmivel, hunyd le a szemed és látogass el a menedékhelyre, ahol biztonságban vagy – csacsogja, mintha ez olyan egyszerű lenne.

– Jó – nyögöm ki nagy nehezen. – Szeretlek.

– Én is, hugi! Erős vagy, ne feledd!

Nem vagyok.

Magamba szippantom a friss levegőt, ami igazából szmog, de még mindig jobb, mint az iroda levegője. Gyönyörű idő van. Kényelmesen elhelyezkedem a park egyik hátsó padján és előveszem az ebédemet. Már első nap rátaláltam erre az eldugott helyre, innen belátni az egész teret, az épületet, mégis mindentől és mindenkitől elszeparált.

– Szabad? – szólal meg egy idős hang előttem.

Egy öregúrral találom szemben magam, aki fess öltönyt visel. Óvatosan végignézek rajta, ártalmatlan, szinte búskomor a kinézete, nem ad okot a félelemre.

– Persze – húzom félre a cuccaimat és beleiszom a kávémba.

Az értekezlet emlékére fájdalmasan felsóhajtok és rábámulok a nagy, üvegborítású épületre magam előtt, hogy ne a bácsira kelljen néznem.

– A Crownnál dolgozik?

Bólintok.

– Ön? – kérdezek vissza, kapva az alkalmon, hogy biztosra menjek.

– Szintén.

Mindketten nézzük, hogy megáll egy fekete limuzin a bejárat előtt. Kinyílik az autó ajtaja és kiszáll egy férfi, tökéletesen rászabott öltönyben. Körbepillant, megigazítja a zakóját, mintha már nem lenne eleve makulátlan. Igazából mindene az. Fekete haja precízen beállítva, markáns arcéle miatt kissé félelmetes a kinézete. Sötét, szúrós a tekintete, hatalmat és rendíthetetlenséget sugároz minden mozdulata. Olyan, mintha egy olasz divatlapból lépett volna elő. Pont úgy néz ki, mint egy maffiózó.

Ennek ellenére be kell, hogy lássam, a férfi szépsége egyszerűen rabulejtő. Nem hittem, hogy valaha ilyen gondolatom lesz egy férfiről. Szerencsére fényévekre áll tőlem, a naiv, visszahúzódó, mindentől félő lánytól. Fintorogva felsóhajtok.

– Nem érzi jól magát a cégnél? – szólal meg váratlanul mellettem az öregúr.

– Mostanában sehol sem – nyílok meg önkéntelenül előtte.

Követjük a tekintetünkkel, ahogy a férfi besétál az ajtón. Állítom, ha nem lenne fotocellás, akkor is magától kinyílna előtte, mint a Bibliában a Vörös-tenger. Ahogy befelé sétál, mindenki tekintete megakad rajta. Félelmetes hatással van az emberekre.

– Titkárnő? Vagyis asszisztens? – zavar meg az új, ismeretlen padtársam.

A kérdéseire hirtelen bekapcsol a védekező ösztönöm.

– Könyvelő – fordulok felé, hogy újra megnézzem magamnak.

Őszes haját kihangsúlyozza a fekete öltönye, a 60-as éveit taposhatja, de nagyon jó karban van. Keresztbe tett lábakkal ül mellettem, amitől felcsúszott a nadrágja szára. A szemem megakad a felemás zokniján, az egyik fekete, a másik kék. Apró mosolyra húzom a számat. Nem is tudom, mikor reagáltam így valamire utoljára.

– Rosszul vettem fel, igaz? – kérdezi szomorúan.

Bólintok.

– Színvak vagyok. Amióta meghalt a feleségem, mindig ez van – mondja bánatosan.

– Nagyon sajnálom.

– Köszönöm, drágám.

Kiveszem a szendvicseimet a zacskóból és számomra is érthetetlen okokból az egyiket felé nyújtom. Mosolyogva elfogadja.

– Köszönöm. Jól néz ki – harap bele.

Néma csendben falatozni kezdünk, közben figyeljük az előttünk elhaladó embereket. Nem beszélgetünk, csak ülünk egymás mellett, ami kellemesen nyugtató légkört teremt. Egy kiskutyát sétáltató néni halad el előttünk. A kis öleb megáll, ránk néz, vakkant egyet majd továbbmegy. Egymásra pillantva elmosolyodunk a jeleneten. Miután elfogyasztottuk a szendvicseimet, mintha ezer éve ismernénk egymást, elveszem tőle a szemetet és az enyémmel együtt a zacskóba gyűröm. Magam is meglepődöm, hogy a számomra ismeretlen, idős úr közelében különös nyugalmat és biztonságot érzek. Talán, mert nem kérdez, nem faggat, ami kielégítő a számomra.

– Köszönöm – néz rám kedvesen.

– Szívesen. Lassan lejár az ebédidőm. – Felállok a padról és megigazítom a szoknyámat.

– Menjen nyugodtan – mosolyog rám.

Összeszedem a cuccaimat, intek neki és elindulok a szenvedéseim színhelyére.

***

Már mindenki elhagyta az értekezlethez közeli mosdót, ahová öt perce bemenekültem. Remélem, nem baj, ha kések egy kicsit. Majd meglapulok valahol a sötétben, legalább nem látják, ha elájulok.

Erős vagy, gondolj Kirára! Neked csak egy átkozott értekezletre kell bemenned.

Kinyitom az ajtót és elindulok a folyosón. Egy középkorú hölgy előttem megy be a terembe, ami már sötétségbe borult. Szuper! Mögé settenkedek, és a takarásában belépek vele. Lehúzom utána a kártyámat, meglátok hátul két üres helyet a falnál, szinte csukott szemmel levetem magam az egyikre, ami közelebb van az ajtóhoz, ha menekülni kellene. Mennyien lehetünk itt? Ne gondolj rá! Résnyire nyitom a szemem, előttem a pódiumon megy az előadás. A francba! Nagyon sokan vagyunk. Figyelnem kellene, de egyre jobban izzadok. Kigombolom a blézeremet és újra lehunyom a szemem.

Érzékelem, hogy nyílik az ajtó és valaki leül mellém a székre. Remélem, előrefelé néz, mert még azt hiheti, hogy bealudtam az értekezleten. Próbálok az előadó szavaira figyelni, de nem igazán megy. Gondolatban igyekszem elrepülni a menedékhelyemre. Izzadt tenyeremet a szoknyámba törlöm.

Veszek pár mély levegőt, amikor az orromat elárasztja egy kellemes férfiillat. Igyekszem csak arra koncentrálni, mert a békés tengerparti menedékemnek még a közelébe se jutottam. Mi lehet ez? Tusfürdő vagy aftershave? Nagyon finom az aromája.

Morajlás hangzik fel a teremben, ami azonnal emlékeztet az embertömegre. Kétségbeesetten összeszorítom a szemem és önkéntelenül is belemarkolok a szoknyám aljába. De nem igazán segít, egyre jobban szédülök, egyre gyorsabban kapkodom a levegőt, de nem jutok elég oxigénhez és eluralkodik rajtam a pánik.

– A hangomra figyeljen – suttogja mellettem a jó illat tulajdonosa. – Lassan szívja be a levegőt és fújja ki!

Belekapaszkodom az idegen érdekes, mély baritonú hangjába.

– Ismételje meg! – parancsol rám, hangjában semmi kedvességet nem fedezek fel, mégis hallgatok a szavaira. – Beszív és kifúj – teszem, amit mond anélkül, hogy kinyitnám a szemem.

Hátradőlök, a fejemet a falnak támasztom. Váratlanul egy meleg tenyér ér a nyirkos, hideg kezemhez. Ellenkeznék, de a hiperventillációm lefoglalja az összes erőmet. Az ölébe húzza a kezem, felfordítja és elkezdi simogatni a csuklómat a legérzékenyebb területen. Különös, kellemes, bizsergető érzést vált ki belőlem, annak ellenére, hogy alig jutok éltető oxigénhez. Meglepően megnyugtató érzés.

– Figyeljen az ujjaimra – utasít határozottan. – Lassan lélegezzen!

Ha akarnék, se tudnék másra gondolni, mint a hiányzó levegőre és az érintésére. Meleg tenyere elnyeli hideg kezemet, ujjaival folyamatosan, körkörösen masszírozza a vékony bőrt a csuklómon.

Érzem, ahogy fokozatosan lassul a légzésem, beáramlik az oxigén a tüdőmbe, az izmaim kezdenek elernyedni. Innentől kezdve a testem minden porcikájával a férfi ujjaira figyelek, ahogy parancsolta. Mintha elvarázsolt volna. A kiszáradt torkom miatt nyelek egy nagyot és megnyalom a fájó ajkaimat, amiket eddig harapdáltam. Meglepően jobban érzem magam.

– Ne nyissa ki a szemét, csak hallgassa az előadót – suttogja és tovább simogat.

Nem mintha menne. Egy idő után tényleg felfogom a beszéd értelmét. Teljes nyugalom szállja meg a testemet a férfi folyamatos érintésétől. Finom puhák az ujjai.

– Jobban van. – Kijelenti, nem kérdezi, mintha ő mindent tudna.

Bólintok és a másik kezemmel elengedem a szoknyámat, amit már szinte teljesen felgyűrtem a lábamon. Az elmém pillanatok alatt elrepül a tengerparti nyaralóm nyugágyába, ahol a kedvenc koktélomat szürcsölgetem. Elmosolyodom a látványra, bárcsak igazából is ott lehetnék!

– Merre jár? – A férfi szemtelenül hozzám hajol, ezzel belépve az intimszférámba, de olyan közel, hogy megérzem a meleg leheletét a fülcimpámnál.

– A tengerparton – suttogom azonnal a választ, meglepődöm, hogy ilyen könnyedén kicsalta belőlem.

– Mit csinál? – kérdezi, és még közelebb érzem magamhoz, szinte érinti az ajka a hajamat és a fülem mögötti lágy bőrt. A libabőr végigszáguld a testemen, mint a könnyed nyári szellő.

– A nyugágyon fekszem – vallom be őszintén és érzem, ahogy felgyorsul a pulzusom, amikor az ujjaival feljebb indul, és már az alkaromat is simogatja.

Váratlan, új, ismeretlen érzések törnek fel belőlem. Mintha a közelségétől, az illatától, a hangjától, az érintésétől felforrósodna a vérem.

– Egyedül? – kérdezi és megcsap a meleg lehelete, ami újabb borzongást vált ki belőlem.

Csak bólintani tudok. Hogy csinálja? Miért válaszolok neki, amikor nem is akarok? Hirtelen erősebben megszorítja a csuklómat, hatására beleremegnek a combjaim, elöntve forrósággal odalent.

Jézusom, mit csinált velem, hogy ennyitől megkívántam? Ráadásul egy pánikroham legyőzése után. Vagy pont azért hat így rám?

– Nemsokára rajtad fogok feküdni! – jelenti ki határozottan, ellentmondást nem tűrően.

Fuss, menekülj! – kiáltja az elmém.

Kirántom a kezemet az övéből, felpattanok, rá se nézek, csak botladozva elindulok az ajtó felé, felrántom és kiszaladok. Hirtelen elvakít az éles fény, majd meglátom a lépcsőházat és felé sietek. Alig bírom kinyitni az ajtót, olyan nehéz. Vagy én gyengültem el ennyire a férfi szavaira, illatára, az érintésére. Semmit sem értek, rám nem szoktak így hatni a férfiak. Persze, mert a közelükbe se kerülsz! – emlékeztetem magam.

Négy emelet lefelé, menni fog. Remegő lábakkal, a korlátba kapaszkodva elindulok. Hangosan kopog a cipőm a nagy csendben. Viszolyogva körbenézek. Irtó félelmetes az egész lépcsőház, de legalább üres. Hallom, hogy kinyílik felettem az ajtó. Ijedtemben megállok, a torkomban dobogó szívemmel a falhoz lapulok.

– Alig várom, hogy elkapjalak! – szólal meg félelmetes hangon ugyanaz a férfi, aki az előbb lenyugtatott a teremben.

Lehunyom a szemem, hogy csillapítsam a szívverésemet. Valószínűleg sikerült találkoznom az ördöggel a pokol bugyrában! Lekapom a cipőmet, mezítláb lefutok a lépcsőn, és meg se állok a szintünkig. Beszaladok a női mosdóba, kivágom az egyik ajtót, erőtlenül letérdelek és belehányok a vécébe.

2. fejezet

Hunter

Szippantok még egy mélyet a levegőbe, hogy érezzem az illatát. Akaratlanul is félelmetes vigyorra húzódik a szám. Amilyen szar volt a tegnap estém, olyan jól folytatódik a mai napom. Megvárom, míg lenyugszik a feszítő érzés a nadrágomban, amit ennek a gyönyörű finomságnak köszönhetek.

Istenem, idejét se tudom, mikor éreztem ilyet utoljára. Az égiek a legjobbkor pottyantották le nekem a tökéletes áldozati báránykát. Egy észveszejtően gyönyörű lány alakjában. Lehunyom a szemem, hogy újra felidézzem minden porcikáját, minden mozdulatát, az illatát, ami semmihez sem fogható. A kellemes illata, ami a félelem szagával keveredett. Izgatóan engedelmeskedett a szavaimra. Imádtam, ahogy markolászta a szoknyája alját, felrángatva és feltárva előttem a kívánatos combjait. Nem sok választott el attól, hogy a magamévá tegyem mindenki előtt a teremben, de régen éreztem már ilyet! Pont úgy reagált, ahogy elvártam, ahogy szeretem. Még most is kiráz a hideg az emlékére, ahogy harapdálta az ajkait előttem. A kis báránykám még nem is sejti, azzal, hogy elmenekült, még kívánatosabbá tette magát.

Izgatottan felsóhajtok. Imádok vadászni! Olyan régóta várom, hogy újra érezhessem az ebből adódó eufóriát. Rohadtul felizgatja a farkamat!

Visszamegyek a folyosóra a liftekhez, mielőtt kiáramlik a sok ember az értekezletről. Szóval az új játékszerem egy könyvelő. Mosolyogva megnyomom a legfelső gombot és megigazítom a zakómat. A báránykám itt van valahol az én épületemben, és én vagyok a főnöke.

Kilépek a liftből, egyből intek Corának, a titkárnőmnek és beviharzom az óriási irodámba.

Ahogy mindig, ma is nagyon elegánsan van felöltözve, szőke haját feltűzte.

– Szerencséd, hogy jó kedvem van – dörrenek rá.

– Nem vált be? – huppan le a kanapémra.

Gyorsan töltök magamnak egy pohár whiskyt.

– Hogy nem vált be? – nézek rá feldúltan. – Szörnyű volt – támadom le az asszisztensemet, aki egyben az egyetlen barátom is.

– De annyira csendes volt, igazi alávetett típus, félénk… – bambul el, miközben szőke hajtincseit feltekeri az ujjára.

– Be nem állt a szája, már a kocsiban letámadott – sóhajtok fel az emlékére. – Pár utcával arrébb ki kellett raknom az autóból, akkor szerinted?

– Sajnálom, ezt nagyon benéztem. De a francba is, azzal nem tudok mit kezdeni, hogy meglátnak a nők és megőrülnek tőled! Húzz egy zsákot a fejedre vagy az egész testedre – dől hátra nevetve a kanapémon. – Keressek mást?

– Már nem kell! Találtam egy kiváló jelöltet – rángatom fel cinkosan a szemöldökömet.

– Hol? – néz rám kíváncsian.

– Az értekezleten. – Elsétálok a meseszép kilátású ablakomhoz, ami gyönyörű rálátást biztosít a szemben lévő parkra és a zsúfolt utcákra. – Tökéletes, fiatal és gyönyörű!

– Hogy hívjak?

– Nem tudom, elmenekült előlem. – Szélesen Corára mosolygok.

– Csak nem?

– De – bólogatok izgatottan. – Úgy felizgatott, hogy még most is fáj a tököm.

– Szóval újra vadászhatsz!

– Igen. Alig várom, hogy becserkésszem és… elérjem, hogy minden porcikájával engedelmeskedjen. – Nagyot kortyolok a poharamból, hogy az alkohol elnémítsa a belső démonjaimat.

– Miből gondolod, hogy…

– Pánikrohama volt, épphogy csak lenyugodott, de a teste minden porcikája reagált az érintésemre, a szavaimra, úgy, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. És még nem is látott. Amint a közelembe fog kerülni, olyan kis engedelmes bárányka lesz, hogy öröm lesz játszani vele és elmerülni mindenében.

– Tudja, ki vagy?

– Mondom, hogy rám se nézett. Szerintem fogalma sincs róla. Majd, ha megtalálom, akkor fog szembesülni vele – mesélem izgatottan.

– Hihetetlen.

– Mi? – fordulok felé.

– Semmi.

– Most már mondd ki! – utasítom.

– Mindig tudtam, hogy ez a fétised, de azt nem, hogy ennyire. Pillanatok alatt kivirultál. Örülök, hogy újra boldognak látlak. Mivel kezded? Mi vagyunk a város egyik legnagyobb könyvelőirodája, rengeteg könyvelő dolgozik neked, még ha kihúzzuk a férfiakat és az időseket, akkor is egy csomó marad.

– Hát, vadászni fogok! – Felemelem a telefonomat és felhívom Dament, a biztonsági részlegünk vezetőjét. – Damen, szia. Lenne egy feladatom a számodra.

– Okos vagy. A kamerák – vigyorog Cora. – Kár, hogy az irodákban nincs.

– Keress a lift környékén és a folyosón egy 25 év körüli hosszú, barna, göndör hajú lányt! Szólj, ha megvan – utasítom, azzal bontom a vonalat.

– Kifigyeled, tanulmányozod…

– Aztán lecsapok rá! – mosolyodom el.

– Akkor most minden oké?

– Persze, dolgozzunk, mert apám kiakad!

– Tényleg, hogy van?

– Azt hittem, idővel jobban lesz, de sokat ül magában és alig beszél velem.

– Elvesztette a szerelmét, ráadásul a másodikat.

– Igen – iszom bele az italomba, az erős alkohol kellemesen karcolja a torkom.

Először az anyámat vesztettem el, akkor még kicsi voltam. Most meg Johannát. Felsóhajtok az emlékére, engem is megviselt, mert anyámként szerettem. Mivel még sosem voltam szerelmes, fogalmam sincs, mit érezhet. Mindig jó apa volt, de ebben most nem igazán tudok segíteni neki. Mellette állok, csakhogy alig beszél velem, ki se mozdul az új irodájából. Ma még ebédelni se jött el velem. Elég nehéz segíteni neki, ha teljesen kizár az életéből.

Tudom, hogy magányos, tőlem várta, hogy unokája legyen. Sajnos nem az a típus vagyok, aki ezt megadhatja neki. Felnevetek magamban, harmincegy évesen még egy barátnőt se tudok felmutatni, nemhogy egy feleséget. Nem így vagyok programozva.

***

– Szabad – hallom apám hangját, ahogy bekopogok az új irodája ajtaján.

– Apa.

– Hunter – néz fel a gépe mögül.

– Miért nem jössz vissza a régi irodádba? – Tanácstalanul körbenézek a pici, jelentéktelen szobán.

– Ez is egy iroda – vonja meg a vállát.

Johanna miatt – csapom kupán magam gondolatban. Hát, persze, még régen ő volt a titkárnője, hogy ez miért nem jutott az eszembe! Ott ismerte meg. Mérgemben lehuppanok a kanapéjára.

– Enned kellene, ez nem mehet így tovább.

– Ettem egy szendvicset.

– Az nem ebéd. Gyere el velem vacsorázni.

– Hagyjál a puccos éttermeiddel, ami tele van emberekkel!

– Levegőre kellene menned, sápadt vagy – próbálkozom tovább.

– Voltam a parkban – válaszolja szomorúan és elbambul a semmibe.

– Hogyan segíthetek? – töröm meg a pár percig beálló csöndet, nem tudom és nem is akarom elrejteni az aggodalmam.

– Sehogy, csak hagyj békén, majd jól leszek.

Ismét kelletlen csend borul ránk. Fogalmam sincs, mit mondhatnék.

– Egyáltalán honnan volt szendvicsed? Még soha nem láttalak szendvicset enni vagy készíteni.

– Egy kedves lánytól kaptam a parkban, aki mellettem ült – mosolyodik el az emlékre, ami meglep, mert azóta nem láttam mosolyogni, hogy…

– Mi? – fogom fel a szavait. – Felelőtlenség egy ismeretlentől elfogadni ételt – támadok neki.

– Nem ismeretlen, ugyanolyan elveszett lélek, mint én.

Felsóhajtok apám szentimentális megjegyzésére.

– Legalább beszélgettél vele? Megismerted? Mielőtt…

– Nem.

– Ezt nem értem – rázom meg a fejem. – Leültél egy vadidegen lány mellé a parkban, ő meg csak úgy odaadta neked a szendvicsét? – rökönyödöm meg a viselkedésén.

Habár… ma én is leültem egy vadidegen lány mellé – villan be az emlék. De ez akkor is nonszensz! Itt nagyobb a baj, mint gondoltam.

– Fiam, van, hogy az embernek nem kell beszélgetnie ahhoz, hogy kapcsolatot teremtsen egy másik emberi lénnyel. Elég egy gesztus, egy pillantás, és egy hullámhosszra kerültök. Egyből megérzed, hogy jót tesz a lelkednek. Érted?

Talán én is ezt éreztem báránykámmal? Meg azt, hogy miután eljátszadoztam vele, jól szétdugjam mindenét.

– Johanna halála óta most először jól éreztem magam azzal a fiatal lánnyal. Nem voltak elvárások, nem kellett beszélnem, csak nézelődtünk, csak úgy elvoltunk. Mintha ezer éve ismernénk egymást. Nehéz elmagyarázni – merül el a gondolataiban.

– Mindenesetre örülök, hogy valami jó történt veled. – Felállok és elindulok az ajtó felé. – Apa, csak szólj, ha segíthetek valamiben!

– Köszönöm. – Újra a gépére néz, már majdnem kilépek az ajtón, amikor utánam szól. – Nem vagyok felelőtlen, a lány a cégnél dolgozik.

***

Lezárom a gépet és hátradőlök a székemben. Semmi kedvem hazamenni a nagy, üresen álló luxusházamba. Elképzelem, hogy körbevezetem a báránykámat benne, és engedelmesen követi a parancsaimat. Annyi mindent akarok csinálni vele – sóhajtok fel. Ha lehunyom a szemem, mást sem látok magam előtt, mint a csupasz combjait, a szoknyáját markolászó karcsú kezeit. Azt akarom, hogy az én lepedőmet markolássza, miközben mocskosabbnál-mocskosabb dolgokat művelek a testével. A farkam megfeszül a nadrágomban és gyorsan felkapom a telefonomat, hátha kiderítettek már róla valamit.

– Uram! – csendül fel a vonal másik végén az emberem hangja.

– Mit találtál?

– Igyekszem, de sok barna hajú nő van…

– De fiatalt keressen! – vágok a szavába.

– Rengeteg nőt láttam eddig a kamerákon, de csak szemüveges, kontyba tűzött hajúakat találtam.

– Jó, iparkodjon, amelyik esélyes, annak holnapra nyomtassa ki a képét!

– Rendben. Meglesz.

Tényleg elég fiatalnak nézett ki ahhoz, hogy könyvelő legyen. Talán a sötétség miatt rosszul mértem fel a korát? Úgy nézett ki, mint egy egyetemista, de ha itt dolgozik könyvelőként, akkor legalább huszonöt éves.

Felállok, mindent lekapcsolok és elindulok a lift felé.

– Legyen szép estéd! – vigyorog rám Cora.

– Nem mész haza?

– De, mindjárt.

Majdnem leér a lift, de megáll a tizediken, beszáll pár nő mellém. Kajánul rám vigyorognak. Képtelen vagyok visszamosolyogni, olyan fokon irritál az imádatuk, hogy azt szavakkal nem lehet kifejezni. Tudom, hogy Corának van igaza. Anyám olaszos génjeit örököltem, ezért mindig is bejöttem a nőknek. Fiatalkoromban, nem tagadom, még vonzott is, hogy állandóan rám tapadnak, de az évek alatt olyan fokú undort váltott ki belőlem, hogy fel sem izgulok a nyomulós nőkre. Ráadásul nem csak szép nők zaklattak az évek alatt. Zöldfülűként nem túl kellemes, ha pofátlanul állandóan fogdosnak. Talán pont ezért lettem ilyen. Tökéletesítettem magamon egy távolságtartó megjelenést. A domináns nők meg egyenesen idegesítenek. Az ágyamban csak egy domináns lehet, és az én vagyok! Engem csak az izgat fel, ha valaki félénk és engedelmeskedik nekem.

Jézusom, ez most tényleg megnyalta a száját előttem? Nyilván tudja, hogy a főnöke vagyok, vagy nem? Hogy merészeli ezt tenni? Lehet, hogy rosszul gondoltam és a báránykám is ismer. Mindegy, ha nem, akkor is hamarosan meg fog ismerni, minden kemény részemmel együtt. El kell érnem, hogy feltétel nélkül engedelmeskedjen nekem, amíg a kedvemet lelem benne. Jó emberismerőnek tartom magam, ez a lány könnyen irányítható, igazi alávetett típus. Pont nekem való.

3. fejezet

Maya

Végignézek a szegényes lakásunkon, a koszos, foltos falakon, miközben leöblítem a poharat. Van két külön szoba, de Kirának muszáj a nappali kanapéján feküdnie, mert csak itt tudjuk rendesen ellátni. Ráadásul a tévé is ide van beszerelve. Akárhányszor körbenézek, felsóhajtok a látványra, valóban nem ehhez vagyunk hozzászokva, de a szükség törvényt bont. Most az a legfontosabb, hogy Kira teljesen felépüljön, semmi más nem számít.

Amióta hátrahagytam a személyes poklomat és hazajöttem, azon gondolkodom, hogyan tálaljam Kirának a felmerülő félelmeimet, de úgy látom, neki is feltűnik a néma vívódásom.

– Mi a baj? És ne mondd, hogy semmi, mert öt perce törölgeted azt a poharat világvége ábrázattal! Hidd el, már tök tiszta!

Túl jól ismer, de hát nincs min csodálkozni, tizenhét éves korom óta ő helyettesíti az eltűnt szüleinket. Kira nem csak a testvérem, ő a legjobb barátom, a lelkiismeretem, annak ellenére, hogy belsőleg teljesen különbözünk egymástól. Kinézetre nagyon hasonlítunk, és nemcsak a barna hajunk és a barna őzikeszemünk miatt. Viszont ő egy vezéregyéniség, irányító, világ életében egy nagyszájú lány volt, én meg a visszahúzódó félénk kisegérke. Néha már elgondolkozom rajta, egyáltalán hogyan lehetünk testvérek. Mindenben az ellentéte vagyok.

– Biztos, hogy nem tudnak másik állást adni? – kérdezem halkan.

– Jézusom, mit csináltál már megint?

– Most semmit, csak…

– Csak nem…? Rád hajtott valaki! – ordít fel örömében. – Végre! – csapja össze a két tenyerét. – Tedd már azt le, gyere ide, hadd halljam a zaftos részeket!

– Nincs semmilyen zaftos részlet – fintorodom el. – Inkább félelmetes az egész.

– Ülj már le! – paskolja meg maga mellett a viharvert kanapét.

– Hát volt az az értekezlet – kezdek bele nagy nehezen.

– Rosszul lettél.

– Igen, de annyira, hogy el sem bírtam jutni a…

De rögtön a szavamba vág.

– A lényeget! – siettet.

– Leült mellém egy férfi, nagyon jó illata volt – idézem fel az emlékét. – Valószínűleg észrevette, hogy rosszul vagyok, mert segített.

– Hogyan? – ráncolja össze a szépen ívelt szemöldökét.

– Utasítgatott, tulajdonképpen parancsolgatott, hogy lélegezzek… aztán megfogta a kezem és az ölébe húzta.

– Hagytad neki? – lepődik meg.

– Nemigen tudtam mást csinálni, nem kaptam levegőt és szédültem – érvelek teljesen jogosan.

– És aztán?

– Elkezdte simogatni a csuklómat, itt – simítok a karomra az emléket felidézve. – Azt parancsolta, hogy arra figyeljek.

– És? Mondd már!

– Jobb lett, segített és olyan furcsa érzés öntött el. Melegség, azt hiszem – gondolok vissza rá. – Mikor ellazultam, könnyedén eljutottam a kedvenc helyemre a gondolataimban. De elkezdett kérdezgetni, hogy hol vagyok, kivel és egészen közel hajolt hozzám, mert éreztem a leheletét a fülemben. Nem akartam válaszolni, de olyan hatással volt rám, hogy… akaratlanul engedelmeskedtem neki. Mint aki be van drogozva, ő meg csak tovább simogatta a karomat egyre feljebb. – Leutánzom a mozdulatait magamon, miközben mesélem. – Majd váratlanul megszorította a csuklómat és… beleremegtek a combjaim és ott lent elöntött…

– Felizgultál rá – jegyzi meg halkan Kira.

Bólintok, elképesztő a felismerés.

– Aztán azt mondta, nemsokára rajtam fog feküdni.

– Szuper! – kuncog fel.

– Nem, nem kedvesen mondta, hanem szigorúan, mintha nem is lenne beleszólásom, mintha ez kész tény lenne.

– Erre te?

– Egészen a lépcsőházig menekültem, de utánam jött. Egy emelettel lejjebb bujkáltam, nem szaladt le utánam, csak… Hű, még a hideg is kiráz, ha rágondolok. Azt mondta: „Alig várom, hogy elkapjalak!” Nem mehetek oda vissza! – nyögök fel fájdalmasan. – Mi van, ha rám találtak?

– Jaj, Maya akkor már nem ülnél itt mellettem.

– Igaz – értek egyet vele.

– Szívem, ez csak egy vadász – néz rám Kira mosolyogva.

– Hogy mi? – Lelki szemeim előtt megjelennek az erdőben fegyverrel bujkáló férfiak, akik a vadra várnak.

– Kicsim, minden férfi másra gerjed. Egyesek azt szeretik, ha a nő irányít, kezdeményez. Mások azt, ha harcolniuk kell egy lányért, ha küzdhetnek érte. Van, aki azt szereti, ha engedelmes vagy. Az elmondásod alapján kifogtál egy domináns vadászt. Persze, nem túl szerencsés így elsőre, de ő is csak egy férfi, akit a farka irányít. Lehet, hogy pont rá van szükséged, aki tudja, mit kell csinálni egy ilyen nővel. Aki végre kicsalogat a csigaházadból.

– Milyennel? – nézek rá sértődötten.

– Tudod, miről beszélek. Ha rajtad múlik, minden férfi elől elszaladsz. Nyugodj meg! Hogy hívják?

– Nem tudom – rázom meg a fejemet.

– Hogy néz ki? – folytatja kitartóan.

– Azt sem tudom – fintorodom el. – De az illata, a hangja…

Kira hangosan felnevet mellettem.

– Ez is csak te lehetsz, hugi! Felizgatott egy ismeretlen férfi.

– És ha bántani fog? – kérdezem aggódva.

Kira magához húz, már amennyire a gipszei engedik.

– Maya! Nézz rám! A szex jó dolog, nagyon jó – simogatja meg az arcomat. – Az egész Földön csinálják. Szerinted, ha nem lenne élvezetes, ennyien csinálnák? Oké, volt egy rossz emléked, de Owen egy béna egyetemista srác volt, aki faszán elbaszott, vagyis nem – forgatja meg a szemeit. – Pont a legrosszabb fiúval próbálkoztál.

– De nagyon fájt! – nyögök fel a rossz emlékre.

– Az első mindig érzékeny. Ha az a vadbarom érti a dolgát és rendesen felizgat, mellesleg befejezi, amit elkezdett, jó lett volna. Átcsapott volna… na, mindegy, hiába is magyarázom egy félszűznek.

– Rosszul hangzik.

– Attól még igaz, véreztél, kicsit betette, aztán befejezte, vagyis nem fejezte be. – Erre egyszerre nevetünk fel.

– Mit csináljak, ha megtalál? – nézek rá nagy szemekkel.

– Mit szeretnél? – simítja félre a hajamat lágyan.

– Amit mindig, elfutni.

– Akkor fuss, de élvezni fogja! – kacsint rám cinkosan.

Kitágult szemekkel meredek rá.

– Mondtam, hogy egy vadász, ez izgatja fel.

– Honnan tudsz te ennyi mindent? – képedek el rajta, mert azzal tisztában vagyok, hogy sokat szexelt, de ezek az infók…

– Mert én nem rövidítetten végeztem el az egyetemet, mint te. Én fiúztam, szexeltem a tanulás helyett. Ja, és ne feledd az öt év előnyömet hozzád képest. Néha azt érzem – mélázik el egy pillanatra –, hogy én a fiúkba, te a számokba menekültél apáék miatt. Ráadásul te introvertált vagy.

– Igaz – bólogatok bőszen. Még papírom is van róla.

– Mi van, ha egy jó pasi? – veti fel magához híven.

– Semmi, nem létesíthetünk másokkal komoly kapcsolatot, túl veszélyes és értelmetlen lenne.

– Szexelni lehet – legyint lazán.

– Az is kapcsolat – gondolkozom el rajta.

– Nem, ha nincsenek követelmények a másik felé.

– Ez elég kurvásan hangzik.

– De isteni! Hidd el! Maya, ez a pasi egy tapasztalt szerető, tudja, mi a dörgés, hogyan kell egy nőt kielégíteni.

– Ez annyira nem én vagyok, nekem ez nem menne.

– Neked mással se menne. – Az arcomat látván szabadkozni kezd. – Ne haragudj, de pont egy ilyen bírna téged kirántani a buborékodból. Ha el bír kapni és a kezei közé kerülsz, nem fogsz tudni ellenállni a vágyaidnak. Ezek nagyon értik a dolgukat. Mire észbe kapsz, ő fogja uralni a testedet. De ők csak szexet akarnak! Nem feleségül kérni. Most itt vagy, Los Angelesben, bármit teszel, itt is marad kettőnk között. Legyél egyszer végre bátor, rosszkislány, élj, tapasztalj! Ráérsz otthon újra begubózni és mintapolgárként viselkedni.

– Már így is rossz vagyok – mondom ki a félelmemet.

– Nézz rám, Maya! Helyesen döntöttél, te nem tehetsz semmiről!

– De mindent veszélybe sodortam, még az életünket is.

– Csak azt tetted, amire a szüleink tanítottak.

A könnyeim szabad utat engednek maguknak, sírva bólintok. Bárcsak ilyen egyszerű lenne az egész!

– Mondd ki! Gyerünk! Hallani akarom! – erőszakoskodik.

– Nem tehetek semmiről, helyesen döntöttem – ismétlem el a szavait, miközben átölelve ringat engem a szoba végtelen csendjében.

***

Jézusom, most még nehezebb lett minden.

Felnézek az épületre, ahová be kellene mennem. Nézem az impozáns bejáratot, a hatalmas ablakokat, az egész felhőkarcolót, ami fölém magasodik. Értem én, hogy miről beszélt tegnap Kira, de nekem sosem volt ez az egész olyan egyszerű. Még a legalapvetőbb emberi kapcsolat, mint a barátkozás se ment könnyen. Mindig is csendes megfigyelő voltam. Elvoltam a kis világomban. Az egyetemen csak látásból ismertem a csoporttársaimat, mert sosem jártam el sehová. Nem éreztem jól magam a büdös, füstös bárokban, az alkoholtól hangos emberek között. Inkább elvonultam magamban olvasni vagy tanulni.

Az emberek sietve haladnak el mellettem be az épületbe. Már nem csak a poklot kell elviselnem, hanem a bent rejtőző ördögöt is. Tiszta hülye vagyok. Attól, hogy felruházom egy félelmetes hasonlattal, még rosszabb lesz. Ő csak egy férfi! – ismételgetem magamban. Megáll mögöttem a fekete limuzin, amit tegnap láttam az idős úrral.

Ma akaratlanul – na, jó, inkább reménykedve, hogy újra találkozom vele – neki is csomagoltam szendvicset és egy kis sütit, amit még este készítettem. Butaság, tudom, de valahol apámra emlékeztet, ő volt ilyen hallgatag, mégis nyugalmat árasztó a számomra.

Meggyorsítom a lépteimet és megigazítva a szoknyámat besietek az épületbe. A kártyaolvasó után egyenesen a felvonóhoz lépek. Kicsit jobban behúzom a hajam az arcomba. Megint sokan vannak. Fogom magam és egy nagydarab férfi takarásába bújva a liftajtót kezdem szuggerálni. Amint kinyílik, hátrahúzódva beszaladok. Jesszus, egyre többen szállnak be utánam.

Csak lélegezz, nem lesz semmi baj! – mantrázom magamban.

Mikor felnézek a két férfi válla között, megpillantom a tegnapi férfit a liftajtó előtt. Úgy áll ott, mint egy görög isten. Mintha mindenki felett állna. A kinézete miatt talán így is van. Megint makulátlan a megjelenése, szúrós szemeivel egyenesen engem vesz célba.

Hű, a szigorúsága ellenére tényleg jóképű. El kellene kapnom a tekintetemet, de képtelen vagyok rá. Magához láncol, szinte beszippant a szép sötét szemeivel, mintha megigézne. Már majdnem becsukódik az ajtó, mikor lassan félelmetes mosolyra húzódik a szája.

Az oxigénhiány emlékeztet, hogy lélegeznem kellene. Elindul a lift, remegve körbesandítok. Valóban engem bámult? A férfiak mellett csak két idősebb hölgy áll mellettem.

Igen! Basszus, mi a franc folyik körülöttem? A tegnapi… most meg ez! Mit húzzak a fejemre, hogy láthatatlan legyek, hogy békén hagyjanak? Amint a szintemre érek, lóhalálában a helyemre sietek. Nagy sóhajjal leülök a székemre. Kihúzom a fiókomat, nézem harmincegyedikét és… visszatolom, nem merem áthúzni a mai napot, ki tudja, mi vár még rám.

Inkább elkezdek dolgozni, hogy eltereljem a figyelmemet a liftes férfiről. Egyáltalán miért gondolok rá? Abszolúte nem az én súlycsoportom, ez egy félelmetes férfi. Biztosan a tegnapi fickó miatt van, aki felébresztette bennem az eddig elnyomott ösztöneimet.

Próbálkoztam én Owen után, igazából a fiúk eléggé koslattak utánam, de egy sem keltette fel az érdeklődésemet. Féltem újra ismerkedni és valóban elszaladtam előlük. De az biztos, hogy egyik sem volt olyan hatással rám, mint a tegnapi férfi. Igazából nem is csinált velem semmit. Talán ez a kémia, amiről annyit hall az ember. Tisztában vagyok azzal, hogy egy naiv, tudatlan lány vagyok a szex területén és úgy általában mindennel kapcsolatban. Biztonságos burokban nevelkedtem és ehhez még társult az introvertált személyiségem is.

Mikor újra nyitottam volna az emberek felé, egy pillanat alatt minden megváltozott. Egyetlen döntésem miatt sötétség és a félelem lepte el az életünket. Onnantól kezdve már semmi sem érdekelt, csak Kira és az életben maradásunk.

Kockázatos járkálnom, mégsem bírom megállni, és a szokásos helyemre igyekszem a parkban. Az idős úr már a padon ül, ami könnyedén mosolyt csal az arcomra. Különös, hogy ilyen hatással van rám, de valamiért úgy érzem, biztonságban vagyok mellette.

– Szabad? – kérdezem most én, mire mosolyogva int, hogy foglaljak helyet.

Beszippantom a friss levegőt és körbepillantok a parkban.

– Szép időnk van – jegyzi meg, és együtt nézzük a kismadarat, ami morzsákat keresve leszállt elénk.

Kiveszem az ebédünket, szó nélkül felé nyújtom az egyik szendvicset, meghökken, de egy újabb mosollyal elfogadja.

– Köszönöm.

– Szívesen – mondom és kiszórok egy kis morzsát a madárkának.

Beleharap a szendvicsbe, ízlelgeti, majd megszólal.

– Mitől ilyen finom?

– A majonéztől… de saját készítésű, nem bolti.

Csendben, jóízűen eszegetünk, közben csodáljuk a hozzánk csatlakozott kismadarat. Mikor mindketten eltüntetjük a szendvicset, magunk közé rakom a sütis dobozt.

– Almás? – sóhajt fel egy nagyot.

– Igen.

Látom, hogy könnybe lábad a szeme, de kivesz egyet a dobozból.

– A kedvencem – mondja és élvezettel bekapja.

– Apukámnak is az volt – nyílok meg újra előtte, az emlékeimbe merülve elbambulok.