Table of Contents

- Az aréna

- A kikötő

- A hajóút

- A Vatikán állam

- A hazaút

- Az otthon

- A törzsnél

- A földpróba

- Szélpróba

- Vízpróba

- Tűzpróba

- Áldás, vérszerződés…

- Magyarok Istene!

- A fehér ló

- Újra Nyitrán

- Az ország közepe

- A nagytanács...

- A magyarok nyilai…

- Bolgár kaland...

- Itáliai kaland…

- Erőgyűjtés

- A halál szele

- A végső csata...

- Itt az ellenség

- Az első nap

- Utolsó nap

- Epilógus

- Történelmi utalás

- Források

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Goran Episcopus

AZ UTOLSÓ ILLÍR

© Goran Episcopus 2024

MÁSODIK KIADÁS

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-448-6

Borító: Goran Episcopus

Lektorálta: Dr. Botlik Richárd

A második kiadást kiadja a HELMA kiadó 2024

Tartalom

Az aréna

A kikötő

A hajóút

A Vatikán állam

A hazaút

Az otthon

A törzsnél

A földpróba

Szélpróba

Vízpróba

Tűzpróba

Áldás, vérszerződés…

Magyarok Istene!

A fehér ló

Újra Nyitrán

Az ország közepe

A nagytanács...

A magyarok nyilai…

Bolgár kaland...

Itáliai kaland…

Erőgyűjtés

A halál szele

A végső csata...

Itt az ellenség

Az első nap

Utolsó nap

Epilógus

Történelmi utalás

Források

Ajánló

A szerző bemutatkozása

Az aréna

Alig tudtam félrehajolni. Lendületből lesújtva majdnem eltalált a rövid kardjával. Sajnos itt már nem egy fakard, ami veszélyeztet. Ez az első komoly mérkőzésem igazi fegyverekkel a Pulái amfiteátrumban. A fakard és a fa fegyverek csak egy kis zúzódást okoznak, de ez az igazi, rövid fém kard halálos is lehet. A gyakorláskor fakardot használtunk a harci rutinszerzéshez. Itt most minden élesben megy. Még szerencse, hogy a rövid római kardot használja az ellenfelem, és kisebb a mozgástere.

Zömök, erős ember, akinek arcát nem látom a zárt sisakja miatt. Ahogy nézem a mozgását, olyan érzésem volt, hogy nem is ehhez a fegyverhez van szokva, amit használ. De most meg szúr és egyenesen a nyakam felé, amit a bal kezemben levő háló odavetésével hárítok.

A hárítás olyan jól sikerült, hogy nemcsak a kardját, hanem a kardot tartó kezét is blokkoltam a rávetődő hálóval. Így lehetőségem van viszont támadásra a kezemben levő, számomra újszerű lándzsával. Nem is igazi lándzsa ez, hanem kis villaszerű vége van. Így – ha eltalálom –, egyszerre három sebet is tudok ejteni. Csak szúrtam. Nem is egyszer, hanem többször.

Secutor

Az ellenfelem egy secutor jelmezben van, aki nagy, téglalap alakú pajzsával hárítja a szúrásokat. A villás lándzsa, amivel próbálom elérni a testét, hosszabb a magasságomnál, de mivel a közepén fogom, kiegyensúlyozva biztos szúrófegyvernek látszik. Mégse érem el vele a testét.

A küzdőtársam jobb oldalára gabalyodott a másfél embernyi, ólomsúlyos hálóm. A kerületén körbefutó kötél oda van rögzítve a bal kezemhez. Emiatt ezzel tudok rántani egyet rajta. A rántás kibillenti a súlyából, és egy kicsit előre hajol, de a pajzsát maga elé tartva nem biztosít nekem jó felületet az újbóli szúráshoz. A lendület meg csak húzza felém, és félő, hogy a pajzsával fog megütni.

Testem teljes fordulatával a hálót továbbrántva az oldalára kerülök, és a villás végű lándzsát lendületből megpördítve, oldalasan, szúrás nélkül megütöm a hátát, amitől hasra esik.

Más dolgom sincs, csak rálépek a derekára, és a lándzsa hegyével is ösztökélve a földön maradásra bírom. Igaz, kiserkedt egy kis vér belőle ott, ahol a villás lándzsa hozzáért, de ha nem mozdul, nem lesz nagyobb baja. Kicsit vércseppes lett ez a kaland. Pedig csak történelmi emlékezésnek indult.

Predeslaus, a retiarius

Vagy ötszáz éve annak, hogy betiltották a gladiátor iskolákat a keresztény hitűek nyomására. Mi meg –szabad ifjak –, akik követségben erre jártunk, részt vehettünk egy kis erőpróbán, amit a frankok szerveztek ebben az ősrégi amfiteátrumban. Az isztriai őrgrófság egyik ékszerében.

Hangzavar a lelátón. Üdvrivalgás füttyögetéssel keverve. Több irányból sípok hangja, és valaki ver egy dobot.

– Maradj lenn! – mondom halkan latinul. – Nem böklek jobban, ha nem muszáj.

– Nem mozdulok. Győztél, csak ne szúrd belém olyan erősen a villát – sziszegi érthetően…

Erre a villás dárdát megpördítem, és már nem a villás végét nyomom a harcos hátába. Egy kicsit lazítok a háló húzásán is, és felegyenesedve körülnézek. A tömeg őrjöngésszerűen tombol, és az egész olyan – a síppal és dobbal fűszerezve –, mintha hatalmas szélvihar közeledne. Egy kis időre a régi, óriási Római Birodalom egyik kedvelt játéka elevenedett meg.

De hol van már a régi birodalom? Elszakadt a vallási értelmezések és a vándorló népek élettér szerző mozgásában. Mindenhol új fegyverek és új szeretet értelmezések. Emlékezni a régire és belőle létrehozni a jövőt.

Véletlenül vagyok itt, a pulai amfiteátrum közepén, egy megemlékező ünnepi játékon. Igaz, kicsit élvezem ezt a rövid győzelmi sikert, amit ügyetlenül összehoztam magamnak. Követségben járok erre Dalmácia felé, és lehet, meg kellett volna maradnom biztonságban követnek. De olyan izgalmasnak tűnt kiállni.

Szeretek kockáztatni. Pedig apám a lelkemre kötötte, hogy siessünk. Parancsára ejtettük útba Pulát, mert innen hajóval hamarabb érünk célunkhoz. De itt találtuk magunkat egy játék kezdetén. Ha meg játék, és pont itt vagyunk, akkor meg játszunk. Igaz, nekem ez most halálos játéknak tűnt.

Személy szerint azért választottam fegyvernek a hálót és a szigonyszerű lándzsát ezen a játékon, mert úgy véltem, hogy illír őseimnek is ez jutott néha évszázadokkal ezelőtt. Elődeim, még mondhatjuk, illírnek születtek.

Most meg minden változik, mert újabb és újabb törzsek és embercsoportok érkeznek a jobb jövő reménységében. Hol nyugatról és hol keletről. Itt, dél felé, amerre követségbe megyünk, az Illír Birodalom részének egyik törzse, a hajózó dalmát kalóznép élt, amely most keveredik az északról érkezett, szlávnyelvű horvátokkal, akik között meg sok a fehér lovas, vagyis latinul „sarmata”.

Egy elszlávosodott, perzsa eredetű törzsből valók. Átkeltek a fél világon. Most már szláv családok, akik nem felejtik a múltjukat, és épp országot alapítanak.

Élet kovácsolás különböző nemzetiségű anyák és apák között, amelyben minden új csak megerősíti az utódokat, de nem felejti a múltat. Rokon lesz mindenki mindenkivel, és a rokonság békét teremt.

Illyria már a múlt. Sok illír törzsből, amelyből a dalmát csak az egyik, különböző kis királyságok, fejedelemségek jönnek létre. Még egy nyelvet beszélünk. De minden változik, keveredik.

Remélem, az új nemzetesedés mind a nyelvében, mind a kulturális jellegzetességében nem felejti és megóvja, ami volt. Egyszerre lesz itt mindenki örököse a múltnak, és egy másfajta szép jövő letéteményese.

Nem ismertem azt, akivel küzdöttem. Sorsolással kerültünk össze a harcra. Szerencsére győztem. Győztem, a testi épségem kockáztatásával.

Azt soha nem lehet tudni, kivel kerülhet össze az ember. Van, aki nem ad kegyelmet, és a véreddel átgázol az életeden. Nem nézve se Istent, se embert.

Nagyanyám azt mondta, hogy mindig nézzük az embert embernek. Igaz, a lelkében ne turkáljunk.

Az élet szent és Isten ajándéka. Az életért mindig harcolni kell. Kinek fegyverrel, kinek szóval, kinek halk imával.

A mai nappal, ezzel a küzdelemmel lettem igazi gladiátor úgy, hogy már 500 éve megszüntették a gladiátor játékokat. De nem ezek a babérok lelkesítenek. A lényeg megtörtént számomra: egy lelki felszenteléssel egyenértékű harc, ami növeli az önbizalmam. Nem a saját véremmel lettem felszentelve, hanem más vérével szentelődtem fel harcosnak. Nem is a saját kedvemért szentelődtem fel, hanem büszkeségemnek tettem eleget.

A harc után indulunk a békekövetségbe. De van, amikor a békéért is kell kisebb nagyobb harcokat megvívni. Itt is csak egy kis díszlet-harc történt. Persze a vesztes is felszentelődik, de ő a saját vére árán. Majd aki alulmaradt, akár ő is lehet a barátod. Nincs olyan, hogy örök ellenség.

– Gyertek le a porondról! – kiabált be a frank harcmester oldalról. – Jön a következő páros…

Lehajolok az ellenfelemhez, és igyekszem felsegíteni őt a földről. Eddig nem beszélgettünk, mert a harc előtt ez nem javallott. Ne azt lássa a közönség, hogy bejön két kedvesen cseverésző, és birkózásba kezd. A nézőknek mulatság kell, és erőszakot akarnak látni egy ilyen harci játékon. Ezek a harci játékok a politika szórakoztató részéhez tartoznak.

Persze, üvöltözni azt lehet egymásra fenyegetően, de ez nem az én stílusom. Inkább őszintén, gyorsan, reflexből cselekszem. Így ez olyan csendes és rövid harc volt közöttünk. Meleg augusztusi napon, ifjúkorom delén.

– Ki vagy, ember? – kérdezem a földön fekvőt.

– Tarkacsu vagyok, Árpád vezér magyar törzséből és családjából – válaszolta, miközben levette a jellegzetes gladiátor sisakot.

Majd vissza kérdezett:

– Neked mi a neved és honnan jöttél?

– Jómagam Predeslaus vagyok, és a Moimarii (Mojmir) családból. De hívhatsz Predslavnak is. Néhányan így hívnak, ha egyszerűbb. Apám Svatopluk, és anyám Sventozizna, akinek az anyja innen délről, Dalmáciából származik. Egy kicsit hazajöttem ide, de szeretnék még délebbre lemenni, ha időm engedi – válaszoltam.

– Na, ezeket a neveket, még kell egy kis idő megjegyeznem. Ha úgy hívlak, hogy Predslav, gondolom, nem zavar. Könnyebb nekem így kiejteni. Ha szeretnéd, újra vívhatjuk ezt a küzdelmet más fegyverekkel. Igaz, ha az én fegyverem használom, akkor neked esélytelen küzdelem lenne – mondta.

Ahogy észrevettem, ez a vesztett küzdelem, nemhogy lelombozta, hanem még inkább inspirálta az újabb harcra.

Ránézésre olyan lóra termett, kaukázusi fajta ember volt keskeny szemekkel, aki úgy hunyorított, mintha fújna a szél. Arra a kis sérülésre, amit kapott, rá se hederített. Valahogy éreztem, nem ez lesz az utolsó alkalom, amikor találkoztam vele.

– Milyen az a fegyver, amivel szemben nincs esélyem? – kérdeztem.

– Az íjam – vágta rá gyorsan. Majd nagyot nevetett és folytatta. – Ha gondolod, akkor este várlak a kikötői kocsmában, és megpróbálhatsz vele célba lőni.

– Rendben, úgy legyen. De ugye nem gond, ha a kísérőimmel megyek majd? Gondolom, te se magányosan járkálsz, Tarkacsu – válaszolom neki.

– Nem, nem. Mi is követségben járunk erre. Árpád apám megbízásából, aki törzsünk feje, szövetségeseket és barátokat keresünk. De, ha kell, jó pénzért harci munkát is vállalunk. Nem igazán félünk senkitől. Attila, a hun király útját járjuk utódaiként. Rá emlékezve tudjuk, hogy szövetségesekre mindig szükség van. Persze, feleségeket is keresünk a szövetségek megkötéséhez. Nálunk is vannak lányok, akik házassággal meg tudják erősíteni a békét és a barátságot. Néha nem harcolni kell, hanem szeretkezni. A szeretet meg összeköti és nagyobbá teszi a családokat, a törzseket és a népeket – mondta és folytatta. – De a közös harcok és a közös mulatozások is megmutatják, kik a barátok. Valami miatt ezek a savanyú arcú frankok nem akarnak mulatozni, és ha le is ülnek közénk, csak mosoly nélküli, meredt hal szemmel figyelgetnek bennünket. Látod azt a pocakos, rövid szőkés hajú, nagydarab frankot ott fenn, a páholyban? A kis húgomat kísértem ide, hogy az ő húgáért cserébe kössünk házassági szerződést két nép között.

– Igen tudom, hogy vannak egyezségek és házasságok – majd folytatom. – Sajnos, mi függőségben vagyunk a frankoktól. Egyfajta hűbér területként tekintenek ránk. – Családom az északi morva hercegség örök várományosa, és kénytelen-kelletlen, a hercegség érdekében szükséges valamilyen együttműködés velük. Túlerőltetett és kihasználó barátság. Hol a politikai szövetség kerül előtérbe, hol a vallási szövetség. Apámnak nincsenek lányai, és én meg nem fogok lánynak öltözni. Mindenki csináljon, amit akar, de minket hagyjon ki belőle. Igaz, ami igaz, a kis földünkért bármit. A nagypolitikai dologba nem folyok bele, hisz utolsó gyermekként én is csak a sor végén kullogok. Követségekbe járok, és nekem inkább a fegyver és az imakönyv forgatás áldozatát szánják. – Míg ezeket mondom, lassan le is érünk az amfiteátrum porondjáról, és Tarkacsu közbevág:

– Száz szónak is egy a vége: estére várlak a kikötői kocsmában – majd fogja magát, és fürgén, mintha meg se sérült volna, egy nevetgélő, hujjogató társaság felé indult.

Személy szerint csak megállok egy pillanatra. Már kívülről nézem az amfiteátrumot. Azt mondják, Rómában van egy hasonló, de jóval nagyobb. Persze, az egész régi Római Birodalom területén a nagyobb központokban építettek ilyeneket. De hol van már a régi birodalom? A keresztény vallás mentén elszakadt, mint a kárpit, amelyen túl nagy a súly.

Ez a súly a lelkek súlya. Lélek súlya és embereké, akik mindent máshogy akarnak érteni. Akkor történik a legnagyobb szakadás, ha nem az erőre, hanem a vallásos lelkekre akar támaszkodni az emberi hatalom. Sokszor a mosolygós, állhatatos lélek a legerőszakosabb.

A régi birodalomban voltak rabszolgák, és azt mondják: mennyit fejlődtünk, hogy nincsen rabszolgaság. Nem is gondolják azt, hogy igazából ma is mindenki rabszolga, mert van valamely uraság felette, aki beosztja a pénzét, a munkáját és idejét.

A pulai amfiteátrum

Annyi változott, hogy lehet a kisembereknek is háza, de ezért is fizetnie kell a hűbér urának.

Micsoda haszon ez az úrnak, mert már a rabszolga tartásáról nem kell gondoskodnia. A hűbéresének vagy jobbágyának meg saját magát eltartva, úgy kell megfelelnie, mint egy rabszolgának. Ezzel a hűbér rendszerrel nemzetek, törzsek és országok is lehetnek rabszolgák.

Egyedül a lélek válhatna szabaddá. De azzal, hogy a vallás állami szintre lett emelve, már a testbe zárt lélek se szabad. Gondolom ezt én, egy fejedelmi család utolsó sarja, akinek esélye sincs arra, hogy király legyen. Ja, igen. Olyan király, aki maga is függőségben van a szomszédjaitól.

A jó tanítómesterem, Metód felnyitotta a szemem, hogy jobban lássam ezt a világot, amelyben számítható ideig vagyunk. Ami megmarad belőlünk, az csak a szellemünk. A szellem az az örök. A szellem is tud beszélni. Az egyik lélek a másikat írásokon és rajzokon keresztül szólítja meg.

Ahogy az emberek születnek családba, úgy születnek országok az országok családjába. Minden elfogadás, akarat és hit kérdése. Az ehhez kapcsolódó jogi kérdések meg nem csak a hatalmi erőbe, hanem a hitbe is belemásznak.

Az a Római Birodalomtól megörökölt jogi rendszer, amely a szemet szemért és a fogat fogért alapon működik, a mindenkori törvényi hivatkozás.

Pula városa, ahol vagyok, már Krisztus előtt a Római Birodalomhoz tartozó Illyria része volt. Minden a harc, alku és az elfogadás történelme itt.

A birodalmi összeomlás után keleti gótok jöttek ide, és alig vetették meg a lábukat, amikor a szláv törzsek is megérkeztek erre a területre a hetedik században. Majd benyomultak a frankok. Lassan száz éve, hogy ők az Isztriai őrgrófság fővárosává tették Pulát. Ez a város a nevét közvetve Augustus császár lányáról kapta, majd’ ezer éve. Olvastam is egy kőbe vésett feliraton, hogy „Colonia Pietas Iulia Pola Pollentia Herculanea”, ami ezt igazolja. Az itt élő illírek romanizálódtak, majd néhány száz évvel ez után megvetette lábát a szláv tudat.

Ezt a települést bizony illírek alapították. Sok, időszámításunk előtti írásos emlék is bizonyítja. A múltbeli lelkek kódexekből, írásokból beszélnek hozzánk. Igazolást adnak a Krisztus előtti 10. századból. Régi, ismert hely ez a város. Annyira ismert, hogy a görög mitológiában is szerepel, Iaszon történetében. A szökevények városa. De az már vagy 2000 éve. Miért ne lehetne hinni a mitológiai írásoknak?

Görög utazók és hajósok térképén szereplő hely. A Római Birodalom ideje alatt vagy 30 ezres kolónia létesült, talán ezer éve. Igaz, püspökség itt csak 425-ben alapult. A Szűz Mária-székesegyház is megépült, attól függetlenül, hogy hol a gótok, hol a frankok birtokolták a várost. A kereskedelem meg fenntartotta a település fontosságát, hiszen nemcsak görög, hanem bizánci hajósok is gyakran megfordultak itt áruikkal.

Ahogy sétálnám körbe az amfiteátrumot kívülről, hallom, a nevem kiáltja valaki messzebbről, a hátam mögött.

– Predslav úrfi, kérem, várjon meg! Híreket kaptunk.

Hátranézek, és hű szerzetes tanítómat, Metódot látom, ahogy a reverendáját két oldalról kicsit felemelte, hogy gyorsabban haladhasson.

– Vissza kell neked menni Nyitrára – folytatja. – Sereget szerveznek Nyitrán, mert apádat lefogta Karlmann, a bajor fejedelem aspiráns, egy fontosnak tűnő találkozás során. Bebörtönözte Kövér Károly császár parancsára. Személy szerint megyek a pápához, mert nem biztos, hogy kell itt a fegyver. Van annyi ellenség, és nem lenne jó, ha keresztények egymást irtanák. Holnap délben indul egy hajó Anconába, azzal indulok. Így is legalább egy hét, míg Rómába érek.

– Drága jó barát, elkísérnélek Rómába, a pápához. Már egyszer jártam veled ott, és lehet, hasznomat veszed az úton – mondom neki.

Metód

– Egymagadban bárhol feltartóztathatnak, de így hivatalos küldöttség leszünk. Otthon a két bátyám elég erős ahhoz, hogy megszervezzék a védelmet – mondom neki, de kérdezek is: – Ami fontos, hogy a lovakat felvihetjük-e a hajóra? Tudod, ha kikötünk, utána lovagolva hamarabb érünk Rómába.

– Azt gondolom, igen – válaszolta a szerzetes barát. – Üresen megy vissza a hajó, rakomány nélkül, és van benn hely elég. Maximum, többet kell fizetnünk a kapitánynak. Köszönöm, hogy velem jöttök erre a fontos útra.

– Jól van, ott leszek a kikötőben reggel a többiekkel – felelem neki és folytatom: – De most megyek is az embereinkhez, hogy tudják, holnap hova indulunk.

A barát meg, ahogy jött, már ment is, hiszen hamar eljön a holnapi nap, és ő is összeszedi az útra való dolgokat. Személy szerint könnyebb helyzetben vagyok, mert néhány fős kíséretem biztos gondoskodik mindenről.

Metód szerzetes barátot jó ideje ismerem. Hívhatnám Methodusnak is, mert Bizáncban így nevezik. Sok papíron így van írva a neve.

Anyám tizenéves koromban küldött a velehradi templomba hozzá tanulni, majd ő jött az udvarunkba, és tanácsaival segített apámnak.

Tőle tanultam meg egyfajta írásmódot, amelyet mi, szlávok, magunkénak érezhetünk. Ezt az írást, amit glagolita írásnak hívunk, testvérével, Cirillel alkotta. Mondta is nekem, hogy a szláv nyelvhez kell a szláv írásmód. Identitástudatot ad. Persze, a legtöbb írástudó az egyházból, vagy az egyházi képzésből kerül ki. A saját írás megerősít minket, szlávokat, és a hitünket a kereszténységen belül.

Metód atya a Bizánchoz tartozó Szaloniki városa mellett született, és az apja a bizánci hadsereg tisztje volt. Anyja – származását tekintve – illír volt.

Fiatal korában kolostorba vonult, ahol a Bibliát szláv nyelvre fordította. Majd a szláv keresztények liturgikus templomi nyelvét öntötte formába.

A bolgárok keresztény hitre térítésében is nagy része volt testvérével, Cirillel együtt.

Régen az Olümposz melletti Polükhronion-kolostor főapátja volt, mikor nagybátyám, Rasztiszláv morva fejedelem hívására a velehradi udvarba jött. Ott vagy negyven hónapon át tanított bennünket. Bizáncból érkezett hittérítő és hitmegerősítő.

Akkor is és most is a Róma és Bizánc keresztény pólusai között táncoltak a fejedelemségek. Sokszor a hatalmi pozícióik megőrzése érdekében. A frankok orroltak is ránk akkoriban, mert bevezették nálunk a szláv nyelvű liturgiát.

Eretnekséggel vádolták meg Metódot és testvérét. Azért, hogy a vád alól felmentessék magukat, Rómába mentek, mely útra – fiatal korom ellenére – elkísérhettem őket. Igaz, ez az út hosszúra sikeredett, mert Chozil pannóniai uraság udvarában töltöttünk egy kis időt, ahol ötven újdonsült szerzetest kellett megtanítani a szláv ábécére és a szláv liturgiára.

Csak ezután folytatták útjukat a pápához, ahol tisztázták magukat az eretnekség vádja alól. Fiatal legényként volt szerencsém, még a problémák közepette is világot látni és tanulni velük. Sosem hagyta el őket a hitük.

A pápa, II. Adorján, passzusban engedélyezte a szláv liturgiát, illetve a szláv nyelvű bibliát.

De most itt vagyok Pulában. Holnap meg indulunk Rómába. Reggel, a kikötőből. Addig is leteszem ezeket a gladiátor ruhákat itt, az amfiteátrum melletti szertárba, és megkeresem az embereim, akikkel vélhetően este még mulatunk egyet.

A mieink észre se vesznek, ahogy a szertárhoz érek. Épp összedugták a fejüket és halkan beszélnek valamiről, amit nem nagyon hallani, még három méterről se. Így hát, én szólítom meg őket.

– Mi a helyzet emberek, mi ez a nagy suttogás… – mire felkapják a fejüket, és figyelnek felém komolyan, mintha a további szavamat várnák. – Na, jó – folytatom. – Nem tudjátok a hírek miatt, hogy merre megyünk most. De már döntöttem. Tudjátok, Metód baráttal megbeszéltem, hogy elkísérjük Rómába. Azonban ma este kieresztjük a gőzt, mielőtt hajóra szállunk. Mindenki úgy készüljön, hogy hajnalig mulatunk a magyarokkal. Akármilyen szövetség is alakulhat ebből. Úgy gondolom, ha látják, hogy jóban vagyunk a velük, talán a frankoknak elmegy a kedvük velünk huzakodni.

A kikötő

Igazából a kikötő nincs messze az amfiteátrumtól. Csak le kell menni a partra, és elindulni balra, az erőd felé. Ott van alatta. Kiköt itt mindenütt hajó ebben az öbölben, de ott van kiépítve nagyobb hajóknak való partrész. Összepakoljuk dolgainkat, és ketten tőlünk a hajóhoz viszik. Metód intézkedik. Nekem sok dolgom nincs ezzel. Lovaink és a málhánk.

Lassan lépegetünk a kikövezett úton. Nem először látom a tengert. Igaz, amit látok, még nem a tenger, hanem egy hatalmas öböl. Olyan öböl, ahol a nagyobb viharokat jól át tudják vészelni a hajók. Rengetegen vannak itt. Egyrészt az ünnepi játékok, másrészt a kereskedés miatt.

A tengert először Rómától nem messze láttam meg, amikor elkísértem Metódot a Vatikánba. Annak már több éve, és akkor még a legénytoll is csak pelyhedzett az államon. De most itt vagyok az Adriánál, és holnap hajóra szállunk.

A kikötő már ezer éve itt van Pulában. Az emberek hamar megtalálják azokat a helyeket, amelyek a közlekedés és a védelem szempontjából megfelelőek. Igazi stratégiai pontok. Jelentős hadászati, kereskedelmi jelentőséggel.

Nem csak kikötő, hanem erődítés. Pont a kikötő felett. Minden 20 perc járásra mindentől. Praktikus és emberközeli. Látszólag nagyon megtervezetten építve. Kőházak, templomok és falak.

A régi Római Birodalom kövein járunk. Itt, a kikötő partján keressük azt a kocsmát, ahol a magyarok lehetnek. Van itt több italozó és étkező. Fából, kőből és vászonból. A nagy forgalom fenntart többet is. Itt a sátorszerű, vászon tetejű kocsmák a legnépszerűbbek.

Jó idő van, és a falait felhajtják, hogy ne álljon meg benne a levegő. Viszonylagos tömeg van a kikötőnél, ahonnan már látjuk, ahogy nyugszik le a nap. Fordul is vörösbe az ég fénye a nap miatt.

Talán a holnapi szél előrejelzője. Azé a szellőé, amely elrepít majd bennünket a következő küldetésünkre a római pápához. De először még iszunk és nyilazunk egyet a magyarokkal.

Esteledik. Néhány helyen már fáklyával világítanak. Van olyan kocsma, amely előtt tüzet gyújtottak, és annak a lángja világítja be a helyet.

Sok helyen húsdarabot forgatnak egy nyárson, a tűz felett. Boros és sörös hordók illata keveredve. Kurjongatások és nevetgélő emberek.

Mindenki más nyelven beszél, de egy méhkas zümmögéssé áll össze az összes hang. Koccannak össze a cin poharak, de a cserépkorsók tompa puffanása is belevegyül a hangzavarba. Minden zenének hangzik, és közben pedig nem látok egy zeneszerszámot se. Persze, biztos van itt dob, vagy valamilyen pengetős, de nem igazán figyelek fel rájuk a nyüzsgésben.

A szememmel keresem a magyarokat, de nem igazán találom őket. Sok ember kapcsolódik ki itt este. Próbálok a hangok után igazodni. Itt hallani német, olasz, szláv és ki tudja, milyen ismeretlen szavakat. Kereskedők, katonák, követek és kalandorok… Hajóval, lóval, szekérrel vagy mezítláb…

De aztán meghallom a jellegzetes magyar beszédet. Csak annyi hangfoszlányt csíptem el, hogy e-e-e-e-r-rtkg-e-e-srk. Tudtam, ott vannak a sok „E” hang irányában. Kicsit nevetek is magamban, mert ez olyan mekegő káromkodásnak tűnt. De az erős emberek káromkodásának is, mert az „R” betűt olyan erősen ejtették ki, hogy szinte már az „R” hang lökött fel.

Férfias nyelv, és olyan pattogva beszélik, mintha jégeső szakadna rád. Azt hiszem, meg fogom tanulni ezt a nyelvet. Ez a harcosok nyelve.

Az egyik kocsma jellegű sátor előtt ültek körül egy tüzet a magyarok. Tarkacsu beszélt nekik valamit. Látom, mindegyiknél ott a fegyvere. Mi nálunk nincs fegyver, mert csak inni és mulatni jöttünk, és ahhoz nem kell fegyver. De hát, ki tudja, milyen a népek szokása. Van, aki selymet, van, aki fegyvert, és van, aki jellegzetes sisakot hord még nyáron is.

A pocakos, szőkés, rövid hajú frank is ott ül közöttük, és a kezében egy sörös kupa. Úgy látom, mindenki ugyanazt a sört issza. Magyarnak tűnő lányok is vannak mellettük, de ők nem isznak, és le vannak fátyolozva. Amint Tarkacsu megpillantott, felállt a tűztől, és barátságosan felállva üdvözölt, de már a szláv nyelvet használva. Mennyi nyelven ért ez az ember?

Örültem neki, hiszen nem rivalizálni vagyunk itt, hanem barátokat és szövetségeseket keresünk. Nem fért a fejembe, miért ül itt közöttünk a frank, és láthatóan hátrább is voltak itt frankok. A tűzhöz nem fért oda mindenki, de nekem ott találtak helyet. Pont az egyik magyar lány mellé ültem. Igaz, kellő illem távolságra. Tarkacsu közben igyekezett bemutatni mindenkinek, és nem tudom honnan, az én kezembe is került egy korsó.

Ittunk áldomást a barátságra, és ittunk áldomást a szeretetre. Minél több áldomást ittunk, annál jobban szeretve láttuk a világot.

Mindenki történeteket mesélt, és volt, amit nem is értettem, mert sajnos nem tudtam magyarul. Még a frank is használt magyar szavakat, amikor mindenki elkezdett énekelni.

Olyan hármas hangzású, pörgő dallam, amely egy-kettő magyart még táncra és ugrálásra is perdített. Lehet, itt már nem lesz nyilas verseny.

A fiatal lány is énekelt és táncolt a tűznél. Ahogy hallgattam és ránéztem, érdekes bizsergés futott át rajtam. Az illendőség azt kívánta, felejtsem el gyorsan a bizsergést. Sajnos, ez nem ment, mert a lány újra ott ült mellettem és nevetett. A nekem ismeretlen magyar nyelven beszélve hozzám.

Itt, a kocsma előtti tűztéren Tarkacsu vitte a szót. Látszott, hogy vezetőnek termett. Határozott megjelenése és magabiztossága emelte a többiek fölé. Talán erre nevelték.

Igaz nem úgy, hogy Ő egy felettes, hanem úgy, hogy az egyenlők között az első. Kicsi volt a tér, de még az íjász tudományát is mutogatta. Felhúzta íját, és a kocsmáros melletti kisebb söröshordóba lőtte a nyílvesszőt a tömegen keresztül.

A többiek nagyokat nevettek, és kiabálták szláv nyelven: „piva”; csak a frank lovag mondta olyan mély, rekedt hangon, hogy „beer”.

A fiatal lány

A kocsmáros se volt rest, és hozta oda az egész hordót. Kihúzva a dugót, mindenkinek eresztett a korsójába. Nekem is akart, de úgy éreztem, nem sietek az ivással. Inkább a hordóba lőtt nyílvesszőt kértem el. Méregettem és forgattam, majd letettem magam mellé.

Többen táncoltak a tűz körül a hármas hangzású énekre, amelyet valakik a háttérből kísértek dobbal, és egy nyikorgó hangot adó zeneszerszámmal. Több órás mulatság. Úgy látszik, majd mindenki nappal alussza ki magát. Sör illat, füst illat, sült hús illat és az emberek illata. De engem csak egy illat kötött le. Mégpedig annak a magyar lánynak az illata, aki itt ült karnyújtásnyira mellettem. De nem mertem kinyújtani a karom, mert nem akartam bonyodalmat.

Csak néha arra néztem, és igyekeztem kedvesen oda mosolyogni. Meglepetésemre vissza is mosolygott rám és mondott valamit, de mivel nem értek magyarul, sajnos nem értettem. Valahogy inkább a nézésem és a szívem beszélt.

Remélem, jól érzem, hogy viszont választ kapok. Már nem a zene hangzására dobog a szívem, hanem úgy érzem, annál gyorsabban.

A magyarok ugráltak, és a mieink közül is volt, aki a ritmusra ütögette a korsót.

Lekerült a hús is a tűzről, és mindenki csak úgy, puszta kézzel ette. Nekem a mellettem ülő magyar lány nyújtott egy szép darabot. Talán már kezdene pirkadni is. Nem úgy néz ki, hogy vége lesz a mulatságnak. Mindenki ugrál, vagy nevetve beszélget. Az ugrálást sokan táncnak érzik, de az igazi táncban benne van egy extra plusz. Stílus, érzés és forma. Itt nincs. Nem mindegy, hogy valaki kecske módra ugrál, vagy – egyfajta madár módra – körbe táncolja az ellenkező nemet. Gondolom én.