Alex Pavesi: Ink Ribbon Red

Copyright © Alex Pavesi, 2024

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alex Pavesi: Ink Ribbon Red

Penguin Random House, Michael Joseph, London, 2024

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 419 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Friedrich Zoltán, Balázs Piroska

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: krimi

Bailey-nek, az egyik legklasszabb macskának, aki a könyv írása közben hunyt el limfómában, és testvérének, Lewisnak, aki néhány hónappal a könyv befejezése előtt töltötte be a tizenhatot. Visszakaphatom a székemet, Lewis?

A szerző megjegyzése

A regény főbb eseményei 1999 májusának utolsó hétvégéjén játszódnak. A teljesség kedvéért a szereplők által ezen a hétvégén írt történetek a megfelelő pontokon bekerültek a szövegbe.

ELSŐ RÉSZ
HALÁL

Hétfő
1999. május 31.

A szebbik út

– Nem akarom, hogy rossz embernek tarts…

A hétvége jól indult, de mint minden hétvége, borzalmasan ér majd véget. Anatol oldalvást Janikára sandított, várta a reakcióját. A kormánykerék apránként a nő irányába fordult. Hallották a bogáncs ropogását a kerekek alatt, érezték, ahogy a bal első kerék súrolja az emelt padkát. Akkor Anatol újra az útra szegezte a tekintetét. Soha nem volt valami jó sofőr. A hibát egy vállvonással vette tudomásul, reflexszerűen visszarántotta a kormányt, aztán folytatta:

– Csak mostanában valahogy nem vagyok önmagam. Érted, mire gondolok? Szanaszét estem.

Janika diplomatikusan bólintott, de nem válaszolt. A mellette lévő ablakon keresztül figyelte az elsuhanó tájat: sárga mezők és megfakult dombok a jellegtelenül fehér ég alatt. A kardigánja ujját markolászta. Egyetlen szót sem szólt, amióta beszálltak a kocsiba. Úgy gondolta, illik hozzá a hallgatás.

– Minden olyan érzés, mint egy álomban – folytatta Anatol. Szétnyitotta a jobb kezén az ujjait, és a réseken keresztül bámulta az utat. A körmeit vastag koszcsík koronázta. – Amikor meghal valaki, aki közel állt hozzád, minden valószerűtlen lesz. Túl nagy változás, nem bírod egyszerre feldolgozni. Mindent álomszerűvé tesz. Érted, mire gondolok?

Előző nap volt Anatol harmincadik születésnapja, az utolsó májusi nap pedig szokatlan hideget hozott. Sűrű, késő reggeli köd borította a tájat, a fűszálak kísértetiesen derengtek.

– És ha semmi sem valóságos, akkor nem is számít semmi. Nem tudod megkülönböztetni a jót a rossztól. Olyasmit csinálsz, amit normális esetben nem tennél. Olyasmit mondasz, amit normális esetben nem mondanál. Ha furcsán viselkedtem a hétvégén, akkor ez az oka.

Hétfő reggel volt ugyan, de munkaszünet. Janika a hosszú hétvégét Anatolnál töltötte a többi barátjukkal, és a férfi most a pályaudvarra vitte, hogy elérje a vonatot hazafelé. A régi, erdőzöld kabrió megviselt vinyltetejének egyik oldalán szakadás éktelenkedett. A lyukat több réteg ragasztószalaggal tapasztották be, a hideg levegőnek azonban így is sikerült utat találni az autó utasterébe.

– Valószínűleg nem jól magyarázom…

Anatol csak mondta a magáét, miközben lassított és indexelt, hogy lekanyarodjon a főútról egy keskeny mellékútra, amelyen nem látszott semmiféle felfestés. Levette a kezét a kormányról, és várta, hogy a szembejövő forgalomban rés nyíljon.

– Csakhogy a bánat bármilyen alakot képes felölteni. Egyik nap így nyilvánul meg, másnap meg úgy. Néha bűntudat lesz, néha megbánás. Olykor csak szomorúság. És vannak napok, amikor inkább sokk. – Anatol apja váratlanul halt meg, öt héttel korábban. – Nem mentegetőzni akarok. Sajnálom, ha tegnap gorombának vagy indulatosnak tűntem. De az ember képtelen perspektívában nézni a dolgokat, ha a hangulata így ingadozik. Egyszer majd megérted, amikor elveszítesz valakit, aki közel áll hozzád, Janika.

Nyers alapszínű autók sorjáztak mellettük. Janika kinézett a férfi mellett jobbra. Az út, amelyre be akarnak fordulni, mintha nem vezetett volna sehová. Egyetlen tábla sem mutatta, hová visz, és a végén sem látszott semmi, csak a kátyús úttestet szegélyező bolyhos sövények, amelyeket összecsippentett a perspektíva.

– Anatol – szólalt meg végre Janika. – Hová megyünk?

– Bánat! – bólogatott Anatol hirtelen támadt lelkesedéssel. – A bánat valójában a bűntudat, a sajnálat és a hitetlenség kínos kotyvaléka. Mert ez a három a fő összetevője.

– Hová megyünk? – ismételte meg a nő.

Hirtelen rés nyílt a forgalomban. Anatol rátaposott a gázra, csakhogy túl későn forgatta el a kormányt. A csörgő-zörgő kabrió átvágott ugyan a szemközti sávon, de elvétette az utat, és belegázolt a turbolyásba. A férfi káromkodott, és rükvercbe kapcsolt. Hátralódultak, pont egy szembejövő autó útjába. Aztán csigalassan ráfordultak az útra. A másik kocsi dudaszó kíséretében elhúzott mögöttük.

– Első bizonyíték – fintorgott Anatol. – Elveszíted az ítélőképességedet.

– Nem erre van az állomás – jegyezte meg Janika.

Témaváltás gyanánt Anatol bekapcsolta a rádiót, ám csupán egy helyi hírműsort talált, és még azt is el-elnyomta a sztatikus zörej. Kikapcsolta.

– Na tessék, a rádió berekedt.

Janika újra megszólalt, még sürgetőbben:

– Anatol. Hová megyünk?

– Ne aggódj, ez a szebbik út. – Anatol az üres messzeségbe mutatott. Az előttük húzódó út felért egy üres lappal. – Nemsokára balra fordulunk. Tutira jártunk már erre.

Janika megint kinézett a mellette lévő ablakon. A kilátást magas sövény takarta el, de ahol rés nyílt, ott is csak mezőt látott, amelyet szürkére fakított a köd.

– Ez nem valami szép.

– Derűs időben az lenne.

A nő most megfordult az ülésben, és kinézett a hátsó szélvédőn, abban bízva, hogy más is jön utánuk, ám az út hátul is szakasztott olyan üresen nyúlt el, mint elöl.

– Az állomás nem erre van, Anatol.

– Lehet, hogy nem ez a leggyorsabb út, de elvisz oda. És errefelé kellemesebb vezetni.

Janika az órájára pillantott.

– A vonatom tíz perc múlva indul.

– Tizenkettő – pontosított a férfi. – Rengeteg időnk van.

– Nem szeretnék kockáztatni. És jó helyet akarok. Nem ülhetek két órán keresztül dohányzókocsiban. Összeveszek mindenkivel. – Janika hangja nyugtalanságról árulkodott. – Vigyél vissza! Légy szíves.

Anatol összerezzent az utasítás hallatán. Ujjaival dobolni kezdett a kormánykeréken, majd megrázta a fejét.

– Megmondom az igazat, Janika. Nem a tájról van szó. Nagyon kell pisilnem. Mindjárt megállok. Ez csak egy kis kitérő.

Ismét a távolba mutatott. Az ujjai vastagok és izmosak voltak, a kézfeje hatalmas. Legalább a nyolcadát kitehette a férfi kétméteres magasságának. Anatol majdnem túl magasra nőtt ehhez a kocsihoz: a feje úgy nyomta felfelé a puha tetőt, akár egy sátorrúd.

– Ne aggódj – tette hozzá. – Nem tart sokáig.

Janika ismét kikémlelt a hátsó szélvédőn, de már nem látta, hol kanyarodtak be.

– Az állomáson van vécé – jegyezte meg. – Az miért nem jó?

– Egy perc az egész. Van előttünk egy kis erdő, amin átvezet egy földút. Magántulajdon, viszont soha senki nem használja. – Anatol oldalt fordult, és Janikára vigyorgott. – Mondhatjuk, hogy természetes illemhely…

Az autó újra Janika oldala felé sodródott. Kőkemény szeder pattogott le a szélvédőről.

– Anatol. – Janika igyekezett felemelni a hangját. – Te vissza tudod tartani a pisilést, de én nem tudok visszatartani egy vonatot, igaz?

– Nem is kell, Janika. Nézd meg az időjárást! A vonat késni fog.

– Ezt nem tudhatod! – Janika most már szinte kiabált, és az ajtókilincsbe kapaszkodott. – Nem akarom lekésni. Nem akarok az erdőbe menni!

– Sajnálom, Janika. De bajom lehet belőle, ha nem állok meg. Mindig így járok, már gyerekkorom óta. Ez az én átkom. Két méter magas vagyok, a hólyagom viszont akkora, mint egy citrom. Gyorsan lerendezem. Max kilencven másodperc. Gyerekkoromban lemértem. A kisfiúk szeretik az ilyen dolgokat. Nem mintha én valaha is kicsi lettem volna.

– Anatol! Ha most azonnal nem fordulsz meg, kinyitom az ajtót, és kiugrom.

Bár Janikában felmerült, hogy veszélyben lehet, túl makacs volt ahhoz, hogy ne feszítse tovább a húrt. A baráti társaságban ő számított a legfélénkebbnek, ugyanakkor a legmakacsabbnak is. Ha mégis megszólalt, általában vagy azért, hogy vitát kezdeményezzen, vagy hogy megdorgáljon valakit.

A férfi elmosolyodott.

– És ez hogyan segít eljutni az állomásra? Na meg mi lesz a poggyászoddal? Azt is dobjam utánad?

– Tudom, mit tettél. – Janika biztosra vette, hogy minden, amit Anatol itt, a kocsiban mondott neki, hazugság. Még sosem jártak errefelé. Emlékezett volna rá. És kizárt, hogy a vasútállomásnak akár csak a közelébe is vinné őket. Ez az út lejtett, míg az, amiről lekanyarodtak, emelkedett. És közvetlenül az indulás előtt, alig tíz perccel korábban, amikor ő már cipőben várakozott a bejárati ajtónál, hallotta, hogy a férfi használja a vécét. Azt a csobogó hangot nem lehet mással összetéveszteni. – Mindent tudok.

Anatol még a bánatát is erősen eltúlozta.

A férfi felnevetett, a hitetlenkedéstől azonban úgy hangzott, mintha a levegőt kapkodná.

– Mégis mi az a „minden”, amit tudsz?

Anatol monológja alatt Janika lopva lenyúlt, és megnyomta a férfi biztonsági övének kioldógombját. Most csendes felháborodással várta a tökéletes pillanatot, hogy elengedje a tenyerébe rejtett csatot.

– Gyilkos vagy, Anatol.

Amikor egy egyenes útszakaszhoz értek, elengedte a csatot. Az felpattant, és végigsiklott a férfi hasán.

– Mi a…

Anatol elkapta a furcsa, lapos szerkezetet, és lepillantott rá. Mindig is úgy gondolta, hogy egy kutyára hasonlít: fémorr, műanyag fülek. Aztán felnézett, és észrevette, hogy Janika közben áthajolt az ő oldalára és megragadta a kormánykereket. Mielőtt kitalálhatta volna, mi a szándéka, a nő élesen jobbra kapta a kormányt, egy nagy gesztenyefa felé, ami az út szélén állt.

– …faszom?

A kabrió felhajtott a keskeny padkára, felugrott a levegőbe, és egy méterrel a föld felett nekiütközött a fának. Anatol teste előrelendült. A félig elnyűtt biztonsági öv elkapta a jobb vállát, amitől a teste oldalt pördült, így a halántéka meg az állkapcsa egyszerre csapódott a kormánykeréknek, és a nyaka fogta fel az ütközés erejét. A térde nekivágódott a műszerfal aljának. A bal karja fellendült, és eltalálta a szélvédőt.

A kocsi egy negyed körívet írt le a fa töve körül. Janika oldalra zuhant. A karja és a válla az ajtónak ütődött, a fejét pedig beverte az ablakba. Úgy érezte, elszakadnak a nyakizmai.

Az autó az útra merőlegesen állt meg. Ahogy az adrenalin elnyomta a nyakában érzett fájdalmat, Janika erőt vett magán, és Anatol felé fordult. A férfi feje a kormánykeréken pihent, tőle elfordulva, bal karja mozdulatlanul hevert a műszerfalon. A kézfeje túlságosan oldalra hajlott. Az álláról vér csöpögött a térdére. Janika nem tudta megállapítani, hogy él-e, vagy meghalt. Megvizsgálta hátának széles ívét, majd a tenyerét a válla közé helyezte, de nem érezte, hogy lélegezne. Egy ujját rányomta a nyakára, ám nem talált pulzust.

– A picsába – suttogta.

Most rajta volt a sor, hogy a széttárt ujjai között bámulja a világot, és feltegye magának a kérdést: valóságos mindez?

Tényleg megölte Anatolt?

Vasárnap
1999. május 30.

A barátság bármit kibír

A hétvége Anatol halálával végződött hétfőn kora reggel, ám az események láncolata, amely idáig vezetett, már előző este elkezdődött: a harmincadik születésnapján.

1999. május 30., vasárnap: egy nappal a hétfői munkaszünet előtt, két nappal a nyár kezdete előtt és hét hónappal az ezredforduló előtt, amelytől sokan a világ végét várták. Anatol meghívta a barátait, hogy töltsék a hosszú hétvégét a wiltshire-i házában, ahogy minden évben tették, amióta betöltötte a húszat.

– Egy hétvége, amikor nincs üdvözlőkártya, torta és ajándék, nincs éneklés, és tudomást sem veszünk az idő múlásáról.

Ez a hagyomány egy évtized után hirtelen megszakad majd.

– Tudom, hogy mit gondoltok rólam…

Anatol szavai összefolytak. A szalon közepén állt imbolyogva, a barátai pedig nagyjából körbeülték. Négyen voltak: Janika, Phoebe, Dean és Maya. Anatol mindannyiuk fölé tornyosult, de olyan magasan, mint egy tábortűzből gomolygó füstoszlop.

– Én vagyok a szerencsés barát egy nagy házzal vidéken.

A szobát a régi, hatalmas házakra jellemző stílusban rendezték be: túlméretezett bútorokkal a kandalló előtt és a falakhoz tolt szálkás antikvitásokkal. Maya egy klasszikus vörös Chesterfield kanapén feküdt, míg vele szemben Dean szinte belesüppedt egy mohazöld bársonydíványba, Phoebe pedig egyenes derékkal ült mellette. A két kanapé között hosszú dohányzóasztal állt. Janika a padlószőnyegre telepedett az asztal egyik végénél. Anatol közvetlenül előtte állt.

– Én vagyok a tehetős házigazda – folytatta. – A porszem az osztrigában, amely körül kialakult a baráti társaság. De már nem vagyok gazdag. És ez a ház igazából soha nem is volt az enyém.

Anatol apja régiségkereskedőként dolgozott, a fia pedig az ő nyomdokát követve beszállt a családi vállalkozásba, így aztán a szalont öreg, elavult bútordarabok töltötték meg. A kandallóval szemben egy vörösre lakkozott menyegzői sifonér állt. Az ajtót két magas rekeszzománc váza fogta közre, a kandallópárkányra sorban lóhámra való bronzdíszeket tűztek ki. Az ablakokkal szemben egy jókora, kopott tükör lógott, az egyik falat pedig szarvak borították, amelyek mindegyikéhez egy-egy fehér koponyadarab tartozott, mintha a szarvakat rágógumiba nyomták volna. Az egyik sarokba egy régi televízió került, de úgy, hogy véletlenül se lehessen nézni, előtte ugyanis egy bronz állólámpa strázsált.

Anatol így fejezte be:

– Ez pedig azt jelenti, hogy újra csak egyszerű porszem vagyok.

Janika karba fonta a kezét, és ellenállt a késztetésnek, hogy vitatkozzon vele. Úgy érezte, aznap este már eleget beszélt.

– Anatol. – A név rosszallóan csengett. Phoebe Janikától balra ült, tágra nyílt szeme jól tükrözte határozott véleményét. Phoebe nemcsak tanárnőként dolgozott, hanem a vérmérséklete is tanáros volt, és gyakran gondolta azt, hogy ő az egyetlen felnőtt a jelenlévők között. – Senki sem hiszi, hogy porszem vagy, Anatol. Senki sem mondott ilyesmit. Nem fogom hagyni, hogy kitalálj mindenfélét, aztán meg ránk fogd. Az egész hétvégét azzal töltöttük, amit te akartál. Játszottuk azt a játékot, nem igaz? Megírtuk azokat a történeteket. Egyébként meg ha valaki porszem, akkor az én vagyok, mert a legtöbben rajtam keresztül ismeritek egymást.

A barátok az egyetemen találkoztak. Janika a Phoebevel szomszédos szobában lakott az első évben. Maya és Phoebe ugyanabban a kisvárosban nőttek fel Essexben. Anatol pedig akkor találkozott Phoebevel, amikor meghallgatásra ment a Hat szereplő szerzőt keres diákelőadásához, amelynek a színpadra állításában a lány segített. Dean eredetileg Anatol barátja volt, és a szereplőválogatási partin ismerkedett meg Phoebevel, majd később feleségül vette Phoebe húgát, Yulie-t.

– Akkor ki a gyöngyszem? – Maya úgy elnyújtózott a vörös bőrkanapén, akár egy macska. Művész volt, akit csak a világ értelmezése érdekelt, nem pedig az, hogy részt vegyen benne. – Bocs – tette hozzá. – Nem figyeltem.

Dean felnyögött, és még mélyebbre süppedt a díványba. Az autópálya-felügyelet jámbor építőmérnöke olyan averzióval viseltetett a konfliktusok iránt, ami már-már fóbiának minősült. Feltolta a szemüvegét az orrnyergére, aztán megkérdezte:

– Nem lehet, hogy egy kicsit sokat ittunk?

A csoport hatodik tagját, Marcint – aki jól fizető állással büszkélkedhetett a pénzügyi szektorban, és mindannyiuk közül a leggazdagabb volt, még Anatolnál is, bár sokkal szerényebb körülmények között nőtt fel – azóta nem látták, hogy reggel felébredtek.

– Tudom, hogy mit gondoltok rólam – ismételte meg Anatol, rá se hederítve barátai közbeszólásaira. – Kétlem, hogy újra látlak benneteket, miután holnap elmentek innen. Miért is foglalkoznátok velem, ha már eladtam a házat? A barátság mindent kibír, kivéve a változást.

– Szerinted mit gondolunk rólad? – kérdezte Phoebe a fejét ingatva.

– Azt gondoljátok, hogy megöltem apámat – felelte Anatol.

Ekkor megcsörrent a telefon.

Anatol megkönnyebbülve sietett ki a szalonból. Örült, hogy végre kibújhat a beszélgetés alól. A lépcső alján lévő zug felé vette az irányt, ahol a vezetékes telefon kapott helyet.

– Halló! – szólt kissé pihegve a kagylóba.

– Anatol? – kérdezte halkan egy női hang. A férfi nem tudta hová tenni, de ismerősnek tűnt. – Örülök, hogy elérlek, Anatol. Szörnyű dolog történt.

– Ki az? Kivel beszélek?

– Marcinról van szó – felelte a hang. – Meghalt.

Három héttel korábban
1999. május 7.

Gyászzokni

Ezt azonban megelőzte a temetés. Anatol apja – Augustinus, röviden „Gus” – öt héttel a fia harmincadik születésnapja előtt hunyt el. Két héttel a halála után temették el, egy hűvös délelőtt május elején.

A levegőt kőszag ülte meg. Dean, Anatol legközelebbi barátja egyszerű fekete öltönyben és fekete cipőben ült a kicsi, elhanyagolt templom végében. Anatol jó néhány sorral előrébb foglalt helyet. A két férfi közötti teret komor hangok töltötték be, ám ők ketten némán várták, hogy elkezdődjön az istentisztelet. Anatol tágra nyílt szemmel bámulta az ólomüveg ablakokat, míg Dean azzal múlatta az időt, hogy megpróbálta előre-hátra ringatni a padot, amelyen ült, amíg a vádlija sikítani nem kezdett az erőlködéstől. Dean az egész sort magáénak tudhatta: a felesége, Yulie visszariadt a gondolattól, hogy szabadnapot vegyen ki, és a férfi sejtette, hogy a barátai is így vannak vele, mert amikor belépett a templomba, Anatolt leszámítva nem látott ismerőst. Ő sem akart ott lenni, csakhogy annyira ódzkodott a konfrontációtól, hogy amikor néhány nappal korábban Anatol meghívta a temetésre, nem vitte rá a lélek, hogy előrukkoljon valami ürüggyel.

– Abszolút – mondta lassan, miközben az agya zakatolt. – Szívesen elmegyek.

Addig sem kell Yulie-val lennie. Dean kinyújtóztatta a lábát, hogy megnyugtassa az izmait, és észrevette, hogy a nadrágja kissé felcsúszott. Kilátszott alóla a rikító magentaszínű zokni, amelyet ráadásul tacskóminta díszített. Aznap reggel amolyan néma tiltakozásként vette fel az alkalom erőltetett ünnepélyessége ellen, mivel soha nem kedvelte különösebben Anatol apját – és bár Dean kerülte a konfliktusokat, a kicsinyességet nem tartotta rangján alulinak. Ugyanakkor azt hitte, senki sem fogja látni. Ami igaz is volt addig, amíg le nem ült. Most még a pad alatti sötétségben is jól látszott két fényes, rózsaszínes-lilás csík.

Dean halkan káromkodott egyet. Fészkelődni kezdett a padon, próbálta a nadrágot a combjáról lehúzni egészen a bokájáig, csakhogy az túl szűk volt. Fel kellene állnia, az azonban nagyobb feltűnést keltene, mint amennyit el tudna viselni. Úgyhogy keresztbe vetette a lábát, és az egyik zoknit eltakarta a tenyerével, remélve, hogy a másik önmagában kevésbé lesz feltűnő. Már percek óta ült így, tűrve a kényelmetlen testhelyzetet, amikor valaki a vállára tette a kezét. Dean szíve rákapcsolt, lélegzete elakadt. Az ember sosem érzi magát jobban elszigetelve, mint olyasvalaki temetésén, akit sosem kedvelt. Aztán hátrafordult, és elöntötte a megkönnyebbülés.

Phoebe állt mögötte aggodalmas arccal. A második legrégebbi barátja, a sógornője, aki mindig elnézte a barátai hibáit.

– Foglalj helyet – invitálta a férfi, és megpaskolta a padot maga mellett. – Ez a legnagyobb karosszék, amiben valaha ültem, és valószínűleg a legkényelmetlenebb is. De jó olyasmire ülni, ami nem a tévé felé néz. Hisz ismered Yulie-t.

– Dean – mondta Phoebe halkan. – Fontos dologról kell beszélnem veled.

Két héttel azelőtt
1999. április 23.

A társalgás tulajdonképpen képzőművészet

A történet azonban két héttel korábban kezdődik, egy péntek este április végén: aznap, amikor Anatol apja meghalt. Maya hosszában ült a kanapén a kis, dongaboltozatos stúdiólakásában a londoni City Barbican komplexumában. Az ágya közvetlenül felette volt, a szoba egyik végének fagalériáján; Maya a déli ébredése óta mindössze annyit csinált, hogy leereszkedett az ágyról a kanapéra. Már majdnem egy hete el sem hagyta a lakást.

Felhúzott térddel ült, két ujja között ezüstösen csillogott a csipesz. Mentazöld pizsamanadrágját a sípcsontjáig letolta, és egy benőtt szőrszálat piszkált a combján: egy vesszőt, amely belegöndörödött a bőrébe. Egy fájdalmas és nyelvtanilag helytelen vesszőt. Becélozta a csipesszel, visszatartotta a lélegzetét, majd megrántotta. A szőrszál mindenféle hallható zaj nélkül kijött, de maga az érzés mintha egy hangot utánzott volna: rövid ellenállás, amely beleolvadt a kéz gyors rándulásába, és aprónál is apróbb bizsergést okozott az ujjbegyében. A makacs fájdalmat hirtelen megkönnyebbülés követte.

– Csipp – mondta Maya.

Előrehajolt, és megvizsgálta a rakoncátlan tüszőt. Egy ráncos szemgödör, amely véresen kacsint. A nő elképzelte, hogy fog egy szikét meg egy nagyítót, és köré vág egy milliméterszer milliméteres kis négyzetet, amit aztán a csipesszel lefejt. Ám az álmodozást félbeszakította a telefon csörgése. A vérvörös bakelitből készült régi, ám felújított modell durva, fémes hangot hallatott.

Maya a tenyere élével megtörölte a combját, letette a csipeszt a dohányzóasztalra, és kibámult a lakás szemben lévő végének ablakán.

Apokaliptikus naplementét látott odakint: a szemközti házfal felett felhőpárna lebegett, amelynek gödrös alja lilára, rózsaszínre és bíborra színeződött. Mintha vér és habfürdő keveréke lett volna. Maya pislogva bámulta a fénypalettát. Öt napja járt utoljára a szabadban, még a közeli stúdióját is elkerülte. A lakása padlóját beterítették a befejezetlen vázlatok. A komor városképek az előző januárban Londonban történt egy-egy gyilkosság helyszínét ábrázolták – a gyűjtemény a Boldog új évet címet kapta –, de nem sikerültek olyan hangulatosra, ahogy azt Maya remélte. Megfordult a fejében, hogy a saját vérével színezi vörösre az eget, ennek gyakorlati megvalósítása azonban lehetetlennek tűnt, ő pedig ettől alkotói válságba zuhant. A lakása most a művészi folyamat eleven diorámájaként szolgált: a megrekedést illusztrálta.

Felállt, ásított, és felhúzta a nadrágját.

A telefon már több mint egy perce csörgött. Maya arra jutott, hogy mégis felveszi. Volt némi halvány esély, hogy fontos. Odasétált a bejárati ajtó melletti alacsony asztalhoz, és felemelte a kagylót.

– Halló! – szólt bele óvatosan.

– Maya? Én vagyok. – Phoebe hangja. A két nő ugyanabban a városban nőtt fel, és ugyanabba az iskolába járt, de csak az egyetemen kerültek közelebb egymáshoz. – Ráérsz beszélni? Rossz híreim vannak.

– Két percet tudok adni – felelte Maya a haját rágcsálva. – Legfeljebb hármat. Aztán indulok egy vernisszázsra. Ha nem érek oda elég korán, a fehér már felmelegszik.

– A micsoda?

Maya a pohár langyos vörösborra pillantott, amelyet előző este a pulton hagyott. A pohár mögött a mosogatóban halomban álltak az edények.

– A fehérbor, Phoebe. Radioaktív lesz.

Phoebe elengedte a füle mellett Maya nyilvánvaló túlzásait. Rengetegszer hallotta már őket.

– Anatolnak ma délután meghalt az apja. Fel kéne hívnod. Vagy legalább küldj neki egy lapot.

– Gus? – Maya a fiókos szekrényre nézett, amely a galériára vezető lépcső alatt állt. Valahol rejtőzött benne egy fénykép a barátairól, amint Anatol háza előtt állnak sorban: Gus a mögöttük lévő egyik ablakból lesett ki a fotón, amíg Maya egy körömollóval el nem távolította. Megpróbálta elképzelni a férfi arcát, de csak azt a rombusz alakú hiányt látta. – Nem biztos, hogy ezt rossz hírnek nevezném, Phoebe. Alig ismertem.

– Anatolt viszont ismered, nem?

Maya az ajtó melletti kampósor felé fordult, ahol a kulcsait tartotta. Anatol órája ott lógott mellettük. Akkor hagyta itt, amikor legutóbb nála járt.

– Miért? Ő nem volt benne, ugye?

– Miben?

– Gus halálában.

Phoebe felsóhajtott. Nem találta viccesnek az ötletet.

– Nem, Maya. Baleset volt.

– Milyen baleset?

– A tragikus fajta.

– Miért? Mi történt?

– Ne izgasd fel magad, Maya, rendben? Ismerlek már. Ne csinálj ebből nagy ügyet.

Maya hetek óta nem érzett olyasmit, ami akár csak messziről izgalomra emlékeztetett volna. A barátnője szavaiban rejlő célzás azonban megragadta és lassan kezdte kihúzni a tespedtségből.

– Hogy érted? Valami borzalmas dologról van szó?

Phoebe ismét sóhajtott: hosszú, bádoghangú sípolás hallatszott a vonalban.

– Csak ne élvezd túlságosan, Maya. Ne kezdj el álmodozni! Anatol apjáról beszélünk, ne felejtsd el.

Maya végigpásztázta a lakása falain lógó festményeket, a csupa erőszakos alakot és morbid színt. Érezte, hogy hatalmába keríti az ihlet.

– Azt hiszem, mégis kihagyom a vernisszázst, Phoebe. Vagyis így az egész estém szabad. Mi lenne, ha mindent elmesélnél? Tudni akarom az összes véres részletet.

Phoebe társalgójában az összes felület olyan tócsának tűnt, amelyet az emlékek visszavonuló tengere hagyott hátra: minden polcot, párkányt és asztalt, de még a televízió tetejét is megtöltötték a dísztárgyak, fényképek és szuvenírek. E szentimentális csecsebecsék közé ékelődtek be a születésnapi üdvözlőlapok hat hónappal korábbról, amikor betöltötte a harmincat. Anatol kivételével mindenki küldött neki lapot. Dean a sajátját clip arttal készítette el, és egy növényt rágcsáló kék, rajzolt kutya szerepelt rajta ezzel a felirattal: „Kutya világ jön…”

Phoebe azért zsúfolta tele emlékekkel a kis lakását, hogy azt érezze, van mit felmutatnia élete három évtizedéből: többet, mint egy garzon Crouch Endben, amire a jelzáloghitel kétharmadát még ki kell fizetnie, és egy állás, ahol franciát tanít tehetségtelen tinédzsereknek. Valahol egy biztonságosan elsuvasztott cipősdobozban még ott lapultak a huszadik születésnapjára kapott üdvözlőlapok.

– Tudom, hogy unalmasnak tartasz, Maya.

A nő egy aranyrojtos karosszékben ült, a telefont a térdén egyensúlyozva. A szomszédos lakásból edénycsörömpölés és zongoragyakorlás hangja hallatszott át a falon keresztül. A londoni élet valahogy infantilizálja az embert. Phoebe mindig is azt hitte, hogy a felnőttlét másból sem áll, mint hetente megtartott vacsorapartikból és szabadtéri italozásból a hosszú nyári estéken. Ám még mindig úgy élt, mint egy diák, és alig volt elég helye, hogy megvendégelje a barátait, a lakása ugyanis egy viktoriánus sorház középső szintjének egyik felét tette ki, a kertet pedig öt másik családdal osztotta meg. A hálószobából most egy kis cirmos ugrándozott be a nappaliba, és elfoglalta a fél karosszéket.

– Én ugyanis nem osztozom a te morbid szenvedélyedben – folytatta Phoebe. – Viszont büszke vagyok arra, hogy unalmas vagyok. Sőt, szerintem igazán lehetnék még unalmasabb. Valami álmos helyen kéne élnem egy férjjel és egy kutyával…

A macska félig felháborodott, félig tanácstalan pillantást vetett rá. A homokszínű bundáját tarkító sötét minták után a Cikornya nevet kapta. A nő egy hónappal a harmincadik születésnapja után fogadta örökbe, Cikornya azonban máris kezdte kinőni a lakást.

– Azért ne legyen túl unalmas hely – tette hozzá. – De ennél unalmasabb.

– Te vagy az unalom Aranyfürtöcskéje – mondta Maya. – Aranyfürtöcske és a három unalmas alak.

Phoebe bólintott. Örült, hogy végre nem a halálról beszélnek.

– És milyen unalmas mese lenne…

Miután befejezte a telefonbeszélgetést, Phoebe az ölében egyensúlyozott készülékre ügyelve lehajolt, és megvakarta Cikornya fejét. Egy spirálos jegyzetfüzet hevert mellette, amelybe neveket írt össze. Önként vállalta, hogy sorban felhívja az összes barátját, és megosztja velük Gus halálhírét, mert tudta, hogy senki más nem fogja megtenni. A saját szórakoztatására úgy állította össze a listát, mintha egy rejtélyes gyilkosság gyanúsítottjait sorolná fel: áthúzta a „Maya, a művésznő” sort, és rátért a „Marcin, a milliomos”-ra.

És ő vajon mi lenne?

„A tanárnő”?

Phoebe felnyögött, és tárcsázta Marcin számát.

– De ez egyáltalán nem hangzik balesetnek.

Marcin pletykaéhsége bepárásította az üveget. Ahogy a padlótól a mennyezetig érő ablakok előtt állt, testének körvonalát – egyik kezében a telefonja kagylójával, a másikban magával a készülékkel – bútorainak absztrakt formái szegélyezték. A hat emelettel lejjebb hömpölygő folyót nézte. A túlsó parton a greenwichi tengerészeti főiskola elefántcsont homlokzata derengett, a teljesen felesleges oszlopokból álló külső váz szinte izzott a gyenge fényben.

– Sokkal inkább gyilkosságnak – tette hozzá.

– Marcin. Most beszéltem erről Mayával. – Phoebe hangja gyengének és kimerültnek hangzott így, ötvenpennys méretűre zsugorítva és belepréselve a férfi tenyerébe, ám a tanár nénis énje mégis kiérződött belőle. – Nem különösebben szeretném megismételni.

– Akkor tedd le – javasolta Marcin –, én pedig felhívom Mayát, és beszélek vele.

– Marcin… – Pillanatnyi megbántott hallgatás után a nő megenyhült. – Szerinted ki ölte meg?

A nappalit csak a kinti szürkület világította meg. Marcin sosem tudta rávenni magát, hogy felkapcsolja a villanyt, amíg legalább már egy órája haza nem ért a munkából, noha addigra a folyó általában tintafeketévé vált. Nem akarta tudomásul venni, hogy az este alig kezdődött el, máris véget ért.

– Anatol – közölte tárgyilagosan. – Azt hittem, ez nyilvánvaló.

A lakás levegője perzselő volt, és fülledt. A fűtés automatikusan bekapcsolt hat órakor, vagyis már több órája ment, mire Marcin kilenc felé hazaért a munkából. Kvantitatív elemzőként dolgozott egy befektetési banknál. Az állás jól fizetett, de a legtöbbször tíz óránál is többet töltött az irodában, és szinte minden este ivott. Most is egy pohár tiszta whisky melegedett mellette egy keményfa tartón.

– Anatolnak van alibije – mutatott rá Phoebe. – Az elmúlt két napban Londonban volt, Deannél és Yulie-nál. – Yulie a nő húga volt. – Tegnap velük vacsoráztam.

– A gyilkosoknak mindig van alibijük, Phoebe. – A férfi kinyitotta az előtte lévő ablakot (vagyis egy tolóajtót, amely az erkélyre vezetett), és rögtön érezte, hogy betódul a friss, hideg levegő. – Gondolom, öngyilkosság is lehetett. – Lenézett a mélybe, és azon tűnődött, milyen érzés lehet ilyen magasból lezuhanni. Kemény becsapódás, amit rögtön tompít a semmi. Aztán a nemlétezés egyszerű örömei. – De nem úgy hangzik, mintha baleset lett volna. Nem a hatvanas években élünk. Az emberek már nem szenvednek ilyen baleseteket. Az elektromos takarók régen házakat gyújtottak fel. A zsírsütők toronyházakat romboltak le. A modern készülékek viszont sokkal biztonságosabbak. És az emberek tudják, hogyan kell használni őket. Még Gus is tudhatta, hogy nem szabad…

– Marcin – fojtotta bele a szót Phoebe –, van bármi bizonyítékod arra, amire célzol?

– Bizonyítékom? Milyen bizonyítékom?

– Hát ez az. Ez mind csak spekuláció. Mi történt az elvvel, hogy mindenki ártatlan, amíg a bűnösségét be nem bizonyítják? Vagy ebben nem hiszel?

Ama dolgok listája, amelyekben Marcin nem hitt, hosszú és változatos volt: Isten, a túlvilág, általában a vallási tanítások, az objektív erkölcs, az emberiség jósága. A haladás, ami szerinte egy fantáziadús fogalom, amelyet legfeljebb az elmúlt két-háromszáz év történelméből lehet levezetni, de csakis akkor, ha az ember figyelmen kívül hagyja annak nagy részét. A pozitív gondolkodás ereje. A házasság, a monogámia, a gyerekek, a szellemek és a természetfeletti, az olyan ostobaságok, mint a Loch Ness-i szörny. A karácsony megünneplése, a horoszkópok, az égi dolgok hatása a mindennapi életre. A politika és a politikusok céljára használt fittség, a diktatúra, a demokrácia, a kommunizmus, a kapitalizmus és általában az ideológiák, a hírnév minden formája, a tömegek bölcsessége, a romantikus szerelem létezése, és az esküdtszéki rendszer.

Marcin nem igazán hitt semmiben, ami a világ állapotával állt kapcsolatban, azt viszont matematikai szükségszerűségnek tartotta, hogy a komplexitás káoszhoz, a káosz kegyetlenséghez, a kegyetlenség pedig halálhoz vezet. Gyakran nevezte magát nihilistának, bár nem szerette a szóval járó szélsőséges konnotációkat – egyszerűen csak így foglalta össze azt, ami megítélése szerint a dolgok észszerű szemléletmódja volt. Mégis megjátszotta magát, és többnyire feketét viselt.

– Nem, Phoebe. Ez egy idiótáknak szóló szlogen. Attól a pillanattól kezdve bűnös vagy, hogy elköveted a bűncselekményt. Azt hittem, ez is nyilvánvaló. És Anatol fog örökölni mindent. Cui bono?

– A latin önmagában nem érv, Marcin. Tudom, hogy az olyanok, mint te, szeretnék, ha az lenne, de…

– Az olyanok, mint én?

– Igen. A nagyképűek.

Marcin elmosolyodott. Büszkének érezte magát, amiért sikerült provokálnia Phoebet, aki cserébe sértegetéshez folyamodott.

– Talált, süllyedt.

– És azt sem tudom eldönteni, hogy komolyan gondolod-e, vagy sem – folytatta a nő. – De ugye nem gondolod komolyan, hogy Anatol bűnöző?

– Szerintem lehetséges – felelte a férfi kissé visszafogottabban. – Az emberek állandóan rossz dolgokat csinálnak. És nem minden erkölcstelen, ami illegális. A cannabisszívás, a bennfentes kereskedés. Az én szakmámban már az is illegális, ha valaki tud dolgokról. Van ennek értelme?

– Mi viszont gyilkosságról beszélünk, Marcin.

– Technikailag. De ne tegyünk úgy, mintha Gusnak olyan eseménydús élete lett volna.

– Marcin – mondta Phoebe újfent rosszallóan. – Anatol az egyik legjobb barátod. Nem kéne a legrosszabbat feltételezned róla.

Csakhogy Marcin nem hitt a barátság szentségében. A barátság gyakran csak a közös életút hozadéka vagy néhány közös érdeklődési kör jele. Semmi köze az erkölcshöz.

– Nem tagadhatod, hogy ez lehetséges, Phoebe.

Amikor letette a telefont, Phoebe sajgó bűntudatot érzett. A hívás alatt a tekintete folyton visszatért tekintélyes emlékgyűjteménye leghaszontalanabb darabjára: egy hatalmas uszadék fára, amely a földön hevert a használaton kívüli kandalló előtt, két üres gallianóspalack között. Több mint egy méter hosszú volt, a tenger simára csiszolta. Anatol hozta haza neki egy worthingi kirándulásról, úgy vitte a vállán, akár egy bunkósbotot. Phoebe könnyen el tudta képzelni, hogy fegyverként használja. És onnan már csak egy kis ugrás, hogy gyilkosként is elképzelje.

A nő felsóhajtott, megrázta a fejét, és vigasz gyanánt lenyúlt Cikornyához. A macska a lógó kezéhez dörgölte a homlokát. A Marcinnal folytatott beszélgetéstől Phoebe paranoiás és nyugtalan lett. Jegyzetfüzetének első két lapját cafatokra tépte.

Áthúzta „Marcin, a milliomos” sort, és továbbment a „Janika, a professzor” bejegyzésre. Phoebe Deantől hallotta, hogy mi történt Gusszal – Anatol pedig nyilván már tudta –, így Janika maradt az utolsó név a listán.

Felvette a telefont, és tárcsázta Janika otthoni számát.

Janika visszafogott világítást használt az irodájában, hogy mindig legyen kilátása, még ha sötét is volt épp odakint. Az íróasztala mögötti nagy ablak az egyetemi campus egy lombos részére nyílt, amely mögött az éjszakai égboltra törő óriási óratorony látszott: egy rakéta, amely arra vár, hogy az emberiség utolsó életben maradt tagjait felrepítse a csillagok közé. Janika úgy érezte, kész lenne csatlakozni hozzájuk. A Birminghami Egyetem filozófia tanszékét már meghódította, és alig várta, hogy valami új és izgalmas helyre távozzon. Az űr lehetne a következő lépés.

Az óra fehér számlapja második holdként lebegett a sötétben. Janika megnézte az időt. Negyed tizenegy. Az utolsó kollégái is már órákkal korábban elhagyták a tanszéket. A kinti folyosón nem égett a villany. A nő odahúzta maga elé az íróasztalán lévő telefont, és egy olyan számot tárcsázott, amelyet fejből tudott. Nem zavarta, hogy az egyetemnek kell fizetni a hívásért – szerény kárpótlás ez azért, amiért késő estig dolgozik. Igaz, hogy önszántából teszi. A legtöbb estéjét munkával töltötte.

Egy perc múlva Phoebe felvette.

– Halló!

A hangjából aggodalom csendült ki.

– Phoebe? Én vagyok, Janika.

– Mit akarsz? Tudod, hogy elmúlt tíz óra?

– Tíz óra tizenöt van – pontosított Janika. – Miért? Aludtál?

– Péntek este tízkor? Unalmas vagyok, Janika, de azért ennyire nem. A kádban ültem.

– Akkor miért vetted fel?

– Mert azt hittem, hogy Anatol hív – felelte Phoebe.

Janika úgy ellensúlyozta a félénkségét, hogy egyrészt rengeteget kérdezett, másrészt a kapott válaszokat további kérdésekkel kontrázta, ahogy most is.

– Anatol miért hívhat tíz után, ha én nem?

– Mert ma meghalt az apja. Csak azt ne mondd, hogy a tiéd is. Őszintén remélem, hogy nem.

– Nem. – Janika tovább forszírozta a dolgot: – De kaptam tőled egy e-mailt, hogy hívjalak fel.

– Az igaz. Próbáltalak elérni korábban. Anatol megkért, hogy szóljak mindenkinek. Gusról. Viszont nem olyan sürgős.

– Nem írtad, hogy sürgős lenne.

– Nos, mert nem is volt az.

Janika a szemét forgatta.

– Ezt most már hiába mondod, Phoebe. Hogy van Anatol?

– Nem tudom. Amikor utoljára beszéltem vele, úgy tűnt, hogy jól van. De nem hiszem, hogy rendesen feldolgozta volna az egészet, és csak néhány órája beszéltünk.

– Küldök neki virágot. – Janika felkapott egy tollat, magához húzott egy noteszt, és ráírta a „virágok” szót. Aztán firkálni kezdett, egy zsúfolt nézőteret rajzolt, tele egymást fojtogató pálcikaemberekkel. – Szereti a virágot? Mert az ajándékot nem szereti.

– Fogalmam sincs – válaszolta Phoebe. – Akkor is küldjél.

– És a születésnapja? Azzal most mi lesz?

– Úgy érted, a jövő hónapban?

– Igen. Attól még elmegyünk hozzá a hosszú hétvégén?

– Remélem. Nem kérdeztem.

– Miért nem?

– Mert nem hiszem, hogy ez most annyira fontos.

– Neked talán nem, nekem viszont előre kell terveznem, Phoebe. Azon a szombaton jövök vissza. Ausztráliában leszek, emlékszel.

– Akkor te is megkérdezheted tőle, nem igaz?

– Talán megemlítem a kártyán. – Janika abbahagyta a firkálást, és leírta a „kártya” szót. – Vagy az érzéketlen lenne?

Janika két héttel később tervezett Sydney-be utazni három hétre. Munka, nem szórakozás. Az este folyamán kiválasztott tizenhat lefénymásolt cikket és öt tankönyvet, amit majd magával visz, valamint egy halom keresztrejtvényt, amivel tud lazítani a repülőn. Az íróasztala ki sem látszott a papírok és könyvek alól. A kupac tetején egy Sydney-útikönyv hevert. A borítójából az operaház öt körme meredt elő.

– Szerintem a terv nem változott – vélte Phoebe. – Nem hiszem, hogy egyedül akarja tölteni a születésnapját. Ezek után pláne nem. Nem igaz?

Janika bólintott, és leírta a „születésnap” szót.

– Szóval mi történt? – kérdezte. – Hogyan halt meg Gus?

– Balesetben. Hosszú történet.

Janika keze megállt. Tollának hegyéből lassan tintatócsa terült szét a papíron. Egy felfújt lufihoz hasonlított.

– Milyen balesetben?

– Áramütést kapott a kádban, miközben rádiót hallgatott.

– Sajnálatos – közölte Janika. – Ebben az esetben vizsgálat lesz.

Phoebe felnyögött.

– Ne kezdd te is, Janika! Gust nem ölték meg. Baleset történt. És Anatolnak van alibije. Londonban volt, Deannél és a húgomnál.

– A vizsgálat rutineljárás, Phoebe, nem gyilkossági nyomozás. Arra céloztam, hogy a temetést el kell halasztani. Lehet, hogy nem érek oda. Két hét múlva repülök.

– Bocs – mondta Phoebe. – Félreértettem.

– Tudom. – Janika pislogva nézett a távoli óratoronyra. A legtöbb beszélgetést ingerlékenyen kezdte, mintha épp most ébresztették volna fel a szundikálásból, ám általában megenyhült, amint elmúlt az álmosság. – Szeretnék ott lenni Anatol kedvéért, de nem biztos, hogy sikerül. Rengeteg dolgom van a következő két hétben. Ez az utazás nagyon fontos nekem, Phoebe. Olyan emberek lesznek ott, akiket le kell nyűgöznöm. Ami csevegést jelent. Ami pedig gyakorlást jelent. Gyakorlást és felkészülést.

– Anatol meg fogja érteni – közölte Phoebe.

Janika egy új oldalra lapozott, és felírta a „vizsgálat” szót.

– Szóval még ki az, aki szerint gyilkosság volt? – kérdezte.

Szombat
1999. május 29.

Nikotinsárga

Marcin testének minden egyes pórusa a saját miniatűr cigarettáját szívja. Százezer apró fehér kesztyű lebeg azok felett a hamvas nyílások felett, cigarettát tart hozzájuk, hagyja, hogy szippantsanak belőle, majd újra elemeli. Aztán az egész teste füstöt lehel ki, mint egy égett sült csirke…

Marcin a napfelkeltébe fakuló hold látványára ébredt. A borult égbolt nikotinsárga árnyalatot kapott, lent a folyó ezüstös rózsaszínben játszott.

Reggel öt óra volt Anatol születésnapi hétvégéjének szombatján, egy nappal a valódi születésnapja előtt, öt héttel az apja halála és három héttel a temetés után.

A telefon már régóta csörgött.

Marcin köpeny gyanánt felhúzta a vállára a fekete ágyneműt, majd átbotorkált a társalgóba.

– Halló! – szólt szkeptikusan a telefonkagylóba.

– Marcin – hallatszott egy hang. – Én vagyok, Janika. – Rosszkedvűnek hangzott. Még a szokottnál is inkább. – Tudom, hogy korán van még, nem kell mondanod. Nincs sok időm. Egy perc múlva felszállok a repülőre…

– Janika, reggel öt óra.

– Koncentrálj, Marcin! Ez a hívás sokba kerül nekem.

A férfi kinyitotta a tolóajtót, és a telefonnal a kezében kilépett az erkélyre.

– Nekem is, Janika.

– De nem volt muszáj felvenned, igaz? Csak azért hívtalak, mert van üzenetrögzítőd. Hagyhattad volna, hogy a rögzítőre beszéljek. – Marcin összes holmija feleslegesen drága volt a széles tévétől a tintahalszerű citromfacsaróig, és a digitális üzenetrögzítő sem képezett kivételt. – Különben Phoebet kerestem volna ezzel.

A napfelkelte ugyanolyannak tűnt, mint mindig. Marcin hátat fordított neki, és talált egy csomag cigarettát az egyik növény cserepébe rejtve. Utoljára előző reggel gyújtott rá, azaz majdnem huszonnégy órája. Kivett egy szálat, aztán öngyújtót keresett az erkélyen.

– Hol vagy? – kérdezte. – Még Ausztráliában?

– A szingapúri repülőtéren vagyok, félúton haza. Azt hittem, leszoktál.

Marcin kikapta a szájából a meggyújtatlan cigarettát, és úgy nézett rá, mintha a kis rudat megszállta volna valami.