PROLÓGUS

Berlin, 1939. december 19.

A karácsonyi estély még éppen csak elkezdődött, amikor Gerda Korzeny és kísérője fél nyolc körül megérkezett. Az utcákat vastag hótakaró fedte, így letopogták a jeget a csizmájukról, mielőtt beléptek az előcsarnokba és átadták a kabátjaikat meg prémsapkáikat egy szobalánynak. Gerda a csizmáját is lehúzta, az ajtó mellé állította, majd elővett a táskájából egy pár estélyi cipőt, abba csúsztatta a lábát. Szemügyre vette magát az előcsarnok falán lévő tükörben. Lesimította koktélruháját, az ujjhegyeivel igazított kicsit barna haján. Észrevette, hogy a kísérője mosolyog a háta mögött, mire ráöltötte a nyelvét.

– Így jobb – mondta. – Most már embernek érzem magam.

A férfi elvigyorodott, és a könyökét megfogva mellé lépett. Csillogó fekete csizmájában és tökéletesen vasalt egyenruhájában minden nő szeme megakadt volna rajta.

– Szép pár vagyunk – folytatta Gerda, kesztyűs kezével megsimítva a férfi állát. – Kár, hogy nem vagyunk házasok. Legalábbis nem egymással.

A férfi vigyora lehervadt, és elindultak a nagyterem felé. Már legalább a vendégek fele megérkezett – a főváros krémjének több mint száz képviselője állt kis csoportokban a tágas helyiséget bevilágító ragyogó csillár alatt. Fehér zakós pincérek és kötényes pincérnők járták sorra a csoportokat pezsgőspoharakkal teli tálcákkal.

A falak között beszélgetés és nevetés visszhangzott, miközben Gerda ismerős arcokat keresve körbenézett a tömegen. Látott olyanokat a filmiparból, akiket még az UFA-stúdió sztárjaként eltöltött évei során ismert meg. Akadtak közöttük színészek, mint a köpcös, magas homlokú Emil Jannings, aki épp harsányan nevetett. Voltak rendezők is, akiket felismert, továbbá producerek, forgatókönyvírók és zeneszerzők. Sajnos sok ismerőse már régen emigrált. A legtöbben Hollywoodba mentek, néhányan más európai országokba, ahol nem feltétlenül kerültek összetűzésbe a hatóságokkal a politikai vagy vallási meggyőződésük miatt.

A filmszakma képviselői mellett látott művészeket és írókat, híres sportolókat és az őket szponzoráló gazdag németeket, mint például Harstein grófot, aki régebben az Ezüst Nyilak autóversenyző csapatot támogatta. Sokan viselték a hadsereg, a haditengerészet vagy a légierő egyenruháját vagy a hatalmon lévő párt valamelyik szervezetéét. Ez utóbbiak egyike, egy SS-tiszt, rideg arccal viszonozta Gerda pillantását.

– Te jó ég, itt van az a gusztustalan Fegelein – súgta oda a kísérőjének a nő. – Tégy egy szívességet, és tartsd távol tőlem.

– Miért?

– Azért, drága Karl Dorner ezredes, mert visszataszító, képmutató alak, aki az egyik pillanatban még azt fogja számonkérni rajtam, hogy csalom a férjem, hogy aztán ugyanazzal a lendülettel megpróbáljon elcsábítani. És ehhez nincs hangulatom ma este.

– És mit vársz tőlem, mit tegyek?

– Elvárom, hogy légy lovagias, és üsd le, ha megalázó helyzetbe hoz.

– Nem vagyok biztos benne, hogy bölcs dolog lenne, ha a hadsereg egyik tisztje leütné Himmler egyik bizalmasát.

– Akkor fogd fel úgy, hogy egy úriember móresre tanít egy lelkiismeretlen törtetőt.

– Régen örömmel megtettem volna – felelte Dorner. – Viszont most a törtetők uralkodnak Németországban, és egy pillanatra sem hagyják, hogy a náluk különbek megfeledkezzenek erről. De minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, hogy lefoglaljam.

– Csak egy óráról lenne szó – mosolyodott el Gerda. – Aztán elmehetünk. Nálam van az egyik barátom lakáskulcsa. Jövőre jön vissza Berlinbe, úgyhogy az egész éjszaka a miénk.

A tiszt mosolyogva megfogta és az ajkához emelte a kezét.

– Már alig várom. – Érezte, hogy a nő megremeg az érintésétől.

– Nem szeretnél minden este velem lenni, szerelmem? – kérdezte Gerda halkan, hogy csak Dorner hallja. – Nem érdemelnénk meg azt a boldogságot?

A férfi felsóhajtott.

– Ezt már megbeszéltük. Megmondtam, nem fogok elválni a feleségemtől, amíg nincs rá pénzem. Ha te elhagyod azt a tökfilkót, akihez hozzámentél, semmit sem kapsz tőle. Szerinted miből élnénk meg? He?

– Ott lennénk egymásnak – meredt rá a nő. – Az nem elég neked?

– Nem. Nem elég. Neked pedig végképp nem. A te igényeidnek. Úgyhogy hagyjuk úgy a dolgokat, ahogy vannak, és élvezzük, amink van.

– Csakhogy én többet akarok, mint egy-egy lopott délutánt és estét veled. Téged akarlak. Csupán egy jó numera vagyok neked. Nem ez az igazság?

A férfi megdermedt, majd hidegen elmosolyodott.

– Talán még az sem. Bár legalább könnyű numera.

– Rohadék! – Gerda elhúzódott Dornertől. – Azt hiszed, te vagy az egyetlen férfi, aki vágyik rám? Hát majd meglátod.

Elviharzott az egyik filmes csoport felé, és ragyogó mosollyal az arcán felkiáltott:

– Leni!

Az öltönyös, vállig érő barna hajú, férfias arcú nő visszamosolygott rá és kitárt karral üdvözölte. Megcsókolták egymás arcát, aztán Gerda köszönt a többieknek is, akiket ismert, és hagyta, hogy bemutassák azoknak, akiket még nem.

Dorner egy pillanatig csak nézte a nagyterem széléről, aztán elindult a galériára felvezető széles lépcső felé, amely előtt két tiszt állt.

Biccentett nekik, amikor odaért. Az egyikük a szárnysegédje volt, akivel egy irodában dolgozott az Abwehrnél, a német katonai hírszerzésnél. A másik, Von Tresckow tábornok, vezérkari tiszti vörös parolit viselt a hajtókáján. Jóképűnek lehetett volna nevezni, s bár negyvenéves sem volt, kopaszodott, ami elrontotta az összhatást.

– Jó estét, uram – hajtott fejet Dorner.

– Dorner, örülök, hogy újra látom – felelte Von Tresckow. – Figyeljen már, én ismerem annak a nőnek az arcát. Mármint akivel érkezett.

– Elképzelhető, uram. Színésznő. Legalábbis az volt. Gerda néhány éve visszavonult a filmiparból.

– Ah! Az a Gerda! Azt hittem, szőke.

– Az volt. De barna a természetes hajszíne.

A tábornok a csoport felé bámult, amely Gerda köré rendeződött, ahogy a nő veleszületett sármja magával ragadta a társaságot.

– Nos, akár szőke, akár barna, szép nő. Maga szerencsés ember, Dorner.

– Igen, szerencsés vagyok. – Dorner ivott egy kortyot, majd a felettese és Gerda közé lépett, mielőtt folytatta. – Szóval, tábornok úr, Lengyelország után mit talált ki a vezérkar a nyugati fronton?

Von Tresckow felnevetett és megfenyegette a mutatóujjával.

– Nem áll módomban részleteket elárulni, barátom. Maradjunk annyiban, hogy a franciák és brit barátaik nagyon meglepődnek, amikor elérkezik az idő…

A tábornok a német fegyverek és taktika felsőbbrendűségét kezdte méltatni az ellenségével szemben, ám Dorner nem tudta követni, mert a gondolatai visszaterelődtek Gerdára. Nem volt elég neki, hogy a nő a rendelkezésére állt, hogy felmelegítse az ágyát, amikor feltámadt a vágya. Féltékeny volt, a gondolatát sem bírta elviselni, hogy bárkivel osztozzon rajta. Igaz, mind a ketten házasságban éltek, Gerda állította, hogy rég nem fekszik le a férjével, egy náci ügyvéddel. Dorner pedig fiatalon vette feleségül a kellemes lányt, akinek a családja egy nagybirtokon gazdálkodott a Harz hegység lábánál. Azonban hamar ráunt. Egy olyan korábbi filmsztárhoz képest, mint Gerda, mindenképpen unalmas volt. És ez jelentette a problémát. Választania kellett a felesége vagyona által biztosított kényelem és a Gerda jelentette izgalom között. Ő azonban mindkettőt akarta.

Sorra érkeztek a vendégek, a terem hamarosan zsúfolásig megtelt, alig lehetett beszélgetni a zsivajban. A galérián valaki bekapcsolta a gramofont, és felharsant a felkapott szám egy egykori kabaréénekestől, akit még megtűrt a párt. A tábornok végre befejezte propagandabeszédét, és elment a következő italáért.

Dorner szárnysegédje a szemét forgatta.

– Azt hittem, soha nem fejezi be. Fogalma sincs, mire valók a társasági összejövetelek. Ki hívta meg?

– Nem tudom, Schumacher. De nem áll szándékomban hagyni, hogy tovább untasson. Ha visszajön, foglalja le. Nekem beszélnem kell valakivel.

– A barátnőjével, Gerdával? A maga helyében nem halogatnám sokáig – bökött az állával a felettese mögé Schumacher.

Dorner megfordult és tekintete gyorsan megállapodott a terem másik végén, ahol néhány pár táncolt. Gerda is köztük volt, egy bársonyzakós, karcsú, fiatal férfi karjaiban, a testük szorosan összesimult. A férfi válla fölött Dornerre pillantott, majd belecsókolt partnere nyakába, mire az még szorosabban magához húzta, és jobb kezét lecsúsztatta a válláról a derekára.

– Hogy az a…! – mordult fel Dorner. Üres poharát a szárnysegédje kezébe nyomta, és elindult a nő felé. Amikor odaért, elrántotta a férfitől, megfogta a karját, és odahajolt a füléhez. A bársonyzakós két lépéssel arrébb megállt, szemmel láthatólag nem tudta eldönteni, mit csináljon. Miközben a páros fojtott hangon indulatos szavakat váltott, elhátrált és visszatért a filmszakma képviselőinek csoportjához. A következő pillanatban Gerda kitépte a karját Dorner kezéből, és sietve elindult az előcsarnok felé. Dorner komoran nézte, majd követte.

Ugyanekkor Von Tresckow az egyik kezében pezsgőspohárral, a másikban az üveggel visszaért a lépcsőhöz.

– Ó, hová lett Dorner? Még valamit el akartam mondani neki.

– Azt hiszem, végül úgy döntött, korán távozik, uram – intett a poharával az előcsarnok felé Schumacher, és együtt nézték, ahogy Gerda felvette a kabátját és a csizmáját. Dorner mondott neki valamit, azonban a nő elrántotta a karját és a nyitott ajtó felé fordult. Dorner ökölbe szorította a kezét, aztán felkapta a kabátját és a kalapját, utánarohant, és az ajtónálló becsukta mögötte az ajtót.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Von Tresckow.

– Nem tudom, uram – kortyolt bele az italába Schumacher. – Azt mondanám, Dornernek nem lesz könnyű éjszakája…

Amikor Dorner kilépett az épületből, Gerda futni kezdett, hogy hátrahagyja a szeretőjét. A csizmája csikorgott a friss hórétegen, amely azalatt esett, amíg az estélyen voltak. Az ég már kitisztult, a csillagok fényesen ragyogtak a bársonyos fekete égbolton.

– Gerda, várj! – kiáltotta Dorner. – Mi a fenét művelsz? Gerda!

A nő hallotta szapora lépteit a háta mögött. Már odaért a sarokra, amikor a férfi megfogta a karját, megállította és szembefordította magával. Gerda látta a haragot az arcán, vékony vonallá összepréselt ajkain.

– Hogy merészelsz így megalázni? – morogta halkan, visszafojtott dühvel. A nő érezte a leheletén a konyak illatát.

– Hogy merészellek? – nevetett fel keserűen. – Mégis kinek képzeled magad? Felkínáltam neked a szívemet. Megmondtam, mindent feladnék azért, hogy veled lehessek. Elhitetted velem, hogy te is így érzel.

– Soha nem ígértem neked semmit.

Gerda rámeredt és szomorúan megcsóválta a fejét.

– Karl, te csak egy szánalmas, hazug csaló vagy. Pont olyan, mint a férfiak többsége, akiket valaha ismertem. Elcsábítottál, és hagytad, hogy beleéljem magam a közös jövőnk álmába, amelyet soha nem akartál valóra váltani. Megvetlek…

A férfi keze sebesen mozdult, Gerdát teljesen váratlanul érte az ütés. A kézfeje az arcán csattant, majd lecsúszott a nyakára. A nő csillagokat látva hátratántorodott, vér ízét érezte a szájában.

– Te rohadék…

Dorner megdermedt, szemmel láthatólag megdöbbentette, hogy elveszítette az önuralmát. Az arca eltorzult egy pillanatra, aztán megrázta a fejét.

– Gerda… bocsáss meg.

– Ne érj hozzám! – sikoltotta a nő hátrálva. Felemelte kesztyűs kezét, a férfi felé bökött a mutatóujjával. – Vége! Köztünk mindennek vége, hallod?

– Nem, szerelmem. Nincs vége – lépett előre fájdalmas mosollyal az arcán, a karját ölelésre tárva Dorner. – Őszintén sajnálom. Kérlek, bocsáss meg.

– Nem! Ha közelebb jössz, segítségért kiáltok. Komolyan mondom. És ha valaki idejön, azt mondom, hogy rám támadtál. Molesztálni akartál.

A férfi ijedten megtorpant.

– Nem tennél ilyet.

– Próbáld csak meg! – mondta a nő dacosan. – Egész Berlin tudni fogja, miféle ember vagy.

– Kérlek. Ne tedd.

Gerda megvetően nézett rá, hátrált még néhány lépést, sarkon fordult és szapora léptekkel elindult a Papestraße és a legközelebbi megálló felé. Ez volt a legrövidebb út hazafelé így, hogy nem Dornerrel tartott. A szíve szaporán vert, az arca égett a pofontól. Ha nyoma marad, ki kell találnia valami magyarázatot a férjének, amikor hazaér. Nem mintha az ő elveivel ellenkezett volna egy kis verés, gondolta keserűen.

Nem hallott a háta mögött lépteket, nem kiáltott utána a szeretője, hogy álljon meg és adjon még esélyt. Minden egyes megtett lépéssel nőtt a megvetése Dorner iránt, hogy nem hajlandó küzdeni érte. Még akkor is abban reménykedett fél szívvel, hogy megpróbál a lelkére beszélni, miközben szidta. Igazából vele akart lenni. Csak vele. És szüksége volt rá, hogy a férfi ugyanúgy akarja őt. Ezért próbálta féltékennyé tenni az estélyen.

Továbbment az állomáshoz vezető széles sugárúton. A fagyos éjszakán néhány gyalogossal találkozott, a nagykabátjaikban fázósan didergő, sötét alakok élesen kirajzolódtak a tompafehér hó és jég háttere előtt. Az állomás bejáratának közelében Gerda meglátott egy vörösen felizzó cigarettavéget a rakodóudvarra vezető boltíves kapu árnyékában. Ösztönösen megpróbálta nagyobb ívben kikerülni a dohányzó alakot. Aztán megszólalt egy rekedt hang:

– Mennyi?

Gerda elengedte a füle mellett a kérdést és megszaporázta a lépteit. Még majdnem száz méter választotta el az állomástól, és hirtelen elöntötte a rémület, amikor rájött, hogy senki mást nem lát az utcán. Magában elátkozta Dornert, amiért nem ment utána.

Halk köhintést hallott a háta mögött, és hátrapillantva meglátta a cigarettavég halovány izzását, ahogy a férfi kilépett a boltív alól és elindult utána. Gerda megnyújtotta a lépteit, de amikor félúton járt az állomáshoz, ismét visszanézett, és látta, hogy a férfi majdnem utolérte. Úrrá lett rajta a félelem, futásnak eredt, de ekkor meglátott egy egyenruhás alakot kilépni az állomás bejáratán.

– Hé! – kiáltott, futás közben integetve. – Maga ott!

Az egyenruhás férfi kilépett az utcára. Gerda látta, hogy egy ellenőr.

– Hölgyem? Mi a baj?

– Az a férfi – mutatott hátra a járdán, azonban senki sem volt ott, a cigarettaparázs árulkodó izzása sem.

– Miféle férfi? – kérdezte az ellenőr.

– Ott volt. Követett.

– Én nem látok semmit. Biztos benne, hölgyem? – meredt rá az ellenőr.

– Én… – Gerda vett egy nagy levegőt. – Mindegy. Nem számít.

– Ne aggódjon, hölgyem! – kuncogott fel az ellenőr. – Előfordul az ilyesmi éjszaka. Az emberek mindenfélét képzelegnek. Higgyen nekem.

– Nem képzeltem! – csattant fel a nő. – Bocsásson meg.

Benyomakodott a férfi mellett az állomásra és az Anhalter felé induló vonatok peronjának váróterméhez indult. A vaskályhában parázslott a tűz, a helyiségben kellemes meleg volt. Rajta kívül egy kövér, munkásruhás férfi és egy vékony, törékeny nő várakozott odabent. Úgy vélte, a nő a munkás felesége lehet. Kurtán odabiccentettek egymásnak, egyikük sem szólalt meg. Gerda néhány percenként kipillantott az ablakon a peronra, de nem látta az alakot, aki követte.

Tíz perc múlva befutott a vonat, mindhárman kiléptek a váróteremből. Miközben a pár felszállt az utolsó előtti kocsiba, Gerda a leghátsóhoz sietett, és menetiránynak háttal, a hátsó ajtó felé nézve leült. Becsapódott néhány ajtó, felharsant a sípszó, és a szerelvény egy zökkenéssel gurulni kezdett. Miközben kicsattogott az állomásról az éjszakába, áthaladva Berlin elsötétített külvárosain, elhelyezkedett az ülésen, és a vászonroló peremét éppen csak megemelve kinézett a sötétségbe. Nagyon haragudott Dornerre, és megfogadta, hogy vagy visszaszerzi, vagy bosszút áll a büszkeségét ért sérelemért.

Kattanás hallatszott, hideg fuvallat söpört végig a kocsin, aztán az ajtó ismét becsukódott. Gerda elengedte a rolót, odafordult, és látta, hogy egy férfi közeledik felé. Elkerekedett a szeme, amikor felismerte.

– Maga…

ELSŐ FEJEZET

1939. december 20.

A negyvenes évei vége felé járó házaspár görnyedten ült két széken a kétszobás lakás nagyobbik szobájában, a kályha előtt. Napok óta halottak voltak, hófehér arcukat gyöngyházszínű márványerezet futotta be. Majdnem meztelenek voltak, csak koszos fehérneműt viseltek. A többi ruhájukat az egyszerű faszékekre terítették. A kályhában kihűlt hamu maradt, az öntöttvas jéghideg volt. A lakásban azelőtt fagypont alá süllyedt a hőmérséklet, hogy az első kiérkező rendőr berúgta az ajtót, és utána még hidegebb lett, amikor sietve kinyitották az ablakot, hogy kiszellőztessék a szűk szobákban visszamaradt mérgező gázokat.

Kittel őrmester a kályha mellett állt. Állig begombolt nagykabátja, kesztyűje és sálja ellenére fázott, csizmájában topogva próbálta legalább a lábát felmelegíteni. Egy-két percenként türelmetlenül elővette zsebóráját és rápillantott a számlapra. A szobában csend honolt, csak a kályha melletti keskeny polcon lévő óra ketyegése hallatszott. Az utcai zajokat letompította a várost befedő vastag hótakaró. A lépcsőházból beszűrődött a ház többi lakójának beszélgetése. Kittel felsóhajtott – párafelhő tört fel a szájából –, kilépett a szűk folyosóra és odament a szétrúgott zárú bejárati ajtóhoz, amely előtt két rendőr állt. A lépcsőfordulóban meglátta a kíváncsi szomszédokat.

– Denicke! Tüntesse el innen azokat a szájtátiakat! Nincs itt semmi látnivaló. – Megfordult, aztán megállt. – Ne, várjon. A házmestert tartsa itt. A többi menjen haza és maradjon is ott, a melegben.

A rendőr bólintott, ám mielőtt teljesíthette volna a parancsot, a felettese ismét megszólalt:

– A bűnügyi nyomozók megérkeztek már?

– Nem, uram.

– Hm – morogta bosszúsan Kittel. Odafordult a másik rendőrhöz. – Menjen le a kapuhoz, ott várja meg őket. Amint ideér a Kripo embere, azonnal vezesse fel. Mielőtt halálra fagyunk.

Denicke előhúzta a gumibotját és kezdte leterelni a lépcsőfordulóból a bámészkodókat, közben a társa elnyomakodott közöttük és lement a földszintre. Kittel zordan rámeredt a lakókra, és elégedetten nyugtázta, hogy egyik sem mer a szemébe nézni. Vonakodva sarkon fordultak és visszamentek a lakásaikba. Jó volt látni, hogy ilyen engedelmesen követik a hatóság utasításait. Az állam hatalmának megkérdőjelezhetetlennek kellett lenni, ha biztosítani akarták a győzelmet a háborúban.

Nem úgy, mint az előzőben, gondolta az őrmester. A nagy háború utolsó két évében szolgált, hogy aztán a Berlinen úrrá lévő politikai káoszba térjen haza. Az utcákon forradalmat követelő vörösök randalíroztak. Igaz, a frontról hazatérő katonák hamar véget vetettek annak az ostobaságnak. Ő is csatlakozott az egyik fegyveres csoporthoz, amely a kommunisták ellen fordult, és kíméletlenül ütötte-verte őket, hogy helyreálljon a rend a fővárosban. Most, ebben a háborúban nem fogják hátba döfni a hazájukért harcolókat. Ráadásul az új háború szinte véget ért. Lengyelországot szétzúzták, és idő kérdése, hogy Franciaország és Nagy-Britannia belássa az újabb konfliktus hiábavalóságát így, hogy az oka megszűnt létezni. Lengyelország eltűnt, bekebelezte Németország és orosz szövetségese. Igaz, ha a franciák és a britek mégis a harc folytatása mellett döntenek, a Vaterland győzelme korántsem vehető biztosra.

Kittel vállat vont és összedörzsölte a kezét. Akárhogy döntenek az európai kormányok, pillanatnyilag háborúban álltak, és minden német tisztviselőnek kötelessége volt fenntartania a fegyelmet.

Visszament a nagyobbik szobába, közben körülnézett a szerény lakásban. A Pankow kerületben jellemzően a szegényebb munkáscsaládok laktak ilyenekben. A nagyszobából nyílt a parányi konyha. A fürdőszobában vécécsésze és lemezkád. Két hálószoba. A nagyobbikban éppen elfért a két gondosan bevetett, egyszemélyes ágy. A polcon, az óra mellett ezüstkeretes fénykép, rajta a házaspár, ülve, a hátuk mögött két egyenruhás fiatallal. Mind a négyen az ilyen családi fotókra jellemző ünnepélyesen hivatalos arcot vágtak.

Az őrmester szíve egy pillanatra ellágyult, ahogy a két katonára gondolt, akiket hamarosan táviratban értesítenek a szüleik haláláról. A háborús évek iróniája: ők vállalták a golyók, ágyúlövedékek és bombák veszélyét, és épségben megúszták, a szüleik viszont meghaltak az otthonukban.

A lakásban további két bekeretezett képet látott: az egyik egyszerű gerendakunyhót ábrázolt a háttérben hófödte hegycsúcsokkal, a másik pedig a Führer minden háztartásban fellelhető portréja volt, ahogy csípőre tett kézzel, kissé előredőlve, kifürkészhetetlen tekintettel meredt ki a képből.

Kittel hallotta, hogy egy autó közeledik az utcán. Odalépett a nyitott ablakhoz, és meglátta a tisztek számára rendszeresített rendőrségi jármű fekete tetejét és motorháztetejét. Kinyílt az elülső utasoldali ajtó, egy sötétszürke kabátot és fekete nemezkalapot viselő férfi kászálódott ki a letakarított járdára. Lehajolt, mondott valamit a sofőrnek, aztán becsapta az ajtót. Megfordult, szemügyre vette a tömbházat, és Kittel vethetett egy pillantást keskeny arcára. Ekkor találkozott a tekintetük. A kapunál várakozó rendőr odalépett hozzá, a tiszt állát leengedve fogadta az egyenruhás tisztelgését. A rendőr a kapu felé intett, mindketten elindultak a járdán, és eltűntek az őrmester látóteréből.

A Kripo tisztjének tovább tartott felkaptatni a lépcsőn, mint Kittel számította, és amikor a bűnügyi nyomozó átvágott a lépcsőfordulón és belépett a lakásba, az őrmester észrevette, hogy enyhén sántít és zihálva kapkodja a levegőt. A többi rendőrhöz hasonlóan vastag kabátot, sálat, kalapot és kesztyűt viselt, mégis hivatalos közvetlenséggel tudta levenni a nyakából a láncát és felmutatni fémjelvényét, amelynek egyik oldalán horogkeresztet markoló, tölgylevelekkel övezett sas, a másikon pedig a Kriminalpolizei felirat és a nyomozó azonosító száma állt.

– Schenke bűnügyi felügyelő a pankowi kapitányságról – közölte kurta biccentés kíséretében. Az őrmester viszonozta a biccentést, miközben végigmérte a felügyelőt. Schenkének széles válla volt, pedig a törzse a vastag kabáton át is karcsúnak tűnt. Vékony arca alapján húsztól negyvenévesig bármilyen idős lehetett.

– Kittel őrmester, heinesdorfi őrs.

– Hideg reggelen hívott, őrmester. – Schenke halványan elmosolyodott, jelezve, hogy nincs humorérzék híján. – De hát ilyen időben minden reggel hideg.

A tél keményen csapott le Berlinre. A hőmérséklet egy hete fagypont alá esett, és azóta süllyedt. A hideg idő ráadásul erős havazással párosult, amely húsz centiméteres hóréteggel borította be a várost. Néhány újság arról cikkezett, hogy évtizedek óta a legkeményebb télnek néznek elébe. A lehető legrosszabbkor, gondolta Schenke, hiszen a háború mellett a hideg tél élelem- és szénhiányt hozott, nem beszélve a kötelező elsötétítés miatt a napnyugta után városra telepedő sötétségről.

Az utcákat késő délutántól másnap hajnalig elnyelte az éjszaka, a berliniek kénytelenek voltak vakon botorkálni, ha el kellett menniük valahova. A kényelmetlenségnél aggasztóbb volt a karambolok lehetősége, a botladozás a járdákon, a lépcsőkön való leesés. Ugyanakkor egyesek számára új lehetőségeket nyújtott a sötétség: például a prostituáltakat nehezebben vették észre a rendőrök vagy a Hitlerjugend járőrei. És súlyosabb bűncselekményeket is elfedett. A rablások, testi sértések és gyilkosságok száma jelentősen megnőtt az elmúlt négy hónapban, a háború kezdete óta. A főváros minden éjjel sötét, veszélyes hellyé vált, akik kimerészkedtek az utcákra, félve nézegettek körbe-körbe, hogy mikor támadják meg őket egy kis utcában vagy egy sötét kapualjból.

– Nos, mivel van dolgunk? Csak annyit mondtak, hogy van néhány holtteste.

– Igen, uram. Kettő. Rudolf és Maria Oberg. Ott, arra. – Kittel félreállt, hogy a felügyelő be tudjon lépni a nagyszobába, majd követte. A holttestekkel szemben, a kályha két oldalán álltak meg. Schenke szemügyre vette a halottakat, a székekre és a padlóra dobált ruhákat, majd körbenézett a helyiségen.

– Eddig mit tudtak meg?

Az őrmester elővette a noteszét és kesztyűs ujjaival ügyetlenül kinyitotta.

– Tegnap bejött az őrsre az egyik szomszéd, és bejelentette, hogy Oberg a múlt héten nem volt dolgozni. Ugyanabban a műszakban dolgoznak a Siemens-gyárban. A szomszéd felesége a házmester. Odakint várakozik. A nő tegnap bekopogott a lakásba, nem kapott választ, ezért jött el hozzánk a férje. Az őrsparancsnok ma reggel ideküldött engem meg a fiúkat. Amikor nem feleltek a dörömbölésre, megpróbálkoztunk az ajtóval, zárva volt. Kiadtam a parancsot, hogy törjék be. Obergéket így találtuk meg, ahogy most látja őket.

Schenke előrehajolt és közelebbről is szemügyre vette a holttesteket.

– És úgy döntött, hogy bevonja a Kripót? Miért?

Kittel felvonta a szemöldökét és a földön heverő ruhák felé intett.

– Ha ez nem gyanús, akkor mi az, uram? Ki veszi le a ruháját ilyen hidegben?

– Igaz. Nyitva volt az ablak, amikor bejöttek?

– Nem. A retesz nem volt ráfordítva, de az ablakszárny befagyott. Úgy kellett felfeszegetni. Először azt hittem, a tűzhely égéstermékei végeztek velük. A tél kezdete óta nem egy ilyen haláleset történt.

– Azonban…? – pillantott rá Schenke.

– Azonban a bőrük szinte hófehér, és fagyásnyomok vannak az ujjaikon és a lábfejükön. Ha megfulladtak volna, lila lenne az arcuk, uram.

– Valóban. – A felügyelő leguggolt a két szék közé, előbb a nőt vette szemügyre. Az asszony kontyba fogta sötétbarna haját, és előregörnyedve ült, így az álla alatt redőkbe gyűrődött a bőre. A szeme csukva volt, az arckifejezése békés, mintha csak elaludt volna. A férje viszont felhúzott lábbal ült, vékony karjaival szorosan átölelve meztelen térdét. Az arca eltorzult, az ajkai vicsorra húzódtak, a szemét láthatólag összeszorította. Kopasz feje tetejét vékony, ősz hajsáv vette körbe, és Schenke egy vágást és egy megszáradt vércsíkot talált a feje hátulján.

– Ha nem az égéstermékek, akkor maga szerint mi történt itt, Kittel?

Az őrmester nyugtalanul toporgott.

Schenke észrevette a feszengését, és nem állt szándékában megnehezíteni a dolgát, hogy fontolóra vegyen egy nehezebb nyomozási irányt. Egy rendőrnek kötelessége végiggondolni minden lehetőséget.

– Nyögje már ki, ember!

– Lehetett betöréses rablás. Maradt még néhány cigány Berlinben, uram. És tudja, milyenek. Férgek. A régi Siemens-raktárban is meghúzódott egy banda. Állandóan meggyűlik a bajunk a szemét tolvajokkal. És az elsötétítés óta sok rablás és testi sértés történt, uram.

– Így van – bólintott Schenke. A Kripót is utasították, hogy segítsen visszaszorítani a betöréseket. Magától Heydrichtól érkezett a parancs. A Birodalmi Biztonsági Főhivatal újonnan kinevezett vezetője meg akarta mutatni a népnek, hogy a hatalom hatékonyan és könyörtelenül fent fogja tartani a rendet. – És úgy véli, a betörők itt találták a házaspárt, ezért megölték és így itt hagyták őket. Mit gondol, miért vetkőztették le az áldozatokat?

– Erre a kérdésre nem szeretnék válaszolni, uram.

– Nem? Ha a betörőink nem pusztán a lakásban található szerény értékekért jöttek, hanem sötétebb céllal, akkor nyilván levetkőztették volna az asszonyt, nem igaz? De a férjét nem.

Kittel bólintott.

A felügyelő levette a kalapját és lesimította világosbarna haját. Kittel így már könnyebben meg tudta becsülni a korát – a harmincas évei elején járhat, döntötte el. A haját nem egészen rövidre vágva hordta, mint általában azok, akik a hadseregben vagy az SS-ben szolgáltak, hanem ápoltan, hagyományos hosszúságban. Vastag szemöldöke miatt úgy tűnt, mintha barna szeme mélyebben ült volna, mint valójában. Az enyhén lefelé görbített ajkak fölött keskeny orr húzódott. Visszatette a kalapját, és Obergék felé intett.

– A szexuális bűnelkövetők nem mindig csak a nőket támadják meg, őrmester. Nyitottnak kell lennünk minden lehetőségre, nem igaz?

– Ha ön mondja, uram.

Schenke összefonta a két karját a mellkasán és elgondolkodott egy pillanatra.

– Van két levetkőztetett holttestünk, és egy sebünk a férfi fején.

– Amelyet akár a cigányokkal való dulakodás közben is szerezhetett. Vagy akárki követte el ezt.

– Lehetséges – ismerte el Schenke. – Bár a sérülés közel sem halálos, s mozgásképtelenné sem tehette. A fejbőre felszakadt, viszont a seb környéke szinte alig duzzadt meg. Látja? – Odahajolt a sebhez, majd körülnézett a szobában, és az órát és az ezüstkeretes családi fotót tartó polc alá mutatott, a padlóra. – Ott van néhány vércsepp.

Közelebb lépett és megvizsgálta a kopott fapolc sarkát. Észrevett egy sötét foltot, felvett a földről egy inget, megdörzsölte vele. A polc sarka elkenődött vörös sávot hagyott a fehér szöveten.

– Ez is vér.

Kihúzta magát.

– Lássuk, mit tud mondani a házmester. Hozza be.

– Uram? – tétovázott Kittel. – Hozzak egy be civilt a helyszínre?

– Még nem nyert bizonyítást, hogy ez bűnügyi helyszín. De ez épp a házmester vallomása alapján változhat meg.

Kittel elindult a lépcsőház felé, a felügyelő pedig odalépett az ablakhoz és megvizsgálta a reteszt. Régi, kopott ablak volt, a tolóka annyira lötyögött, hogy harmadik próbálkozásra sikerült bezárni az ablakot. A maszatos üvegen át felnézett a szürke égre, amelyre sötét csíkokat húztak a füstpászmák, amelyek azoknak a szerencséseknek a kéményeiből szálltak fel, akiknek még volt szénkészletük. A szürkeség alatt a főváros tetőit és utcáit vastag hótakaró borította, ez örömmel töltötte volna el Schenke szívét, ha nem lett volna a háború és a két holttest a háta mögött.

– Uram. Frau Glück.

Schenke ellépett az ablaktól, és ismét tompa fény vetült a holttestekre. Az idős asszony a szájához kapta a kezét.

– Drága Jézus, ments meg minket!

Schenke figyelte a nő reakcióját, és megállapította, hogy nem színlelt a döbbenete. A halott férfi mögött megállva szólította meg.

– Attól tartok, nekik már elkésett a megváltás… Ön ennek a háznak a házmestere?

Az asszony továbbra is a halottakra meredt, tágra nyílt szemmel remegett – hogy a hidegtől vagy a sokktól, a felügyelő nem tudta eldönteni. Valószínűleg mindkettőtől, gondolta.

– Frau Glück? – emelte fel kicsit a hangját, mire a nő elszakította a tekintetét a holttestekről, és bólintott.

– Mennyire ismerte Obergéket? Barátok voltak? Vagy csak szomszédok?

Glück asszony nyelt egy nagyot, mielőtt válaszolt volna.

– Időnként megálltunk, váltottunk néhány szót. Nagyon odafigyelek, hogy ki jár-kel a házban. A férjem az utca háztömbfelügyelője. Az a dolgunk, hogy rajta tartsuk a szemünket az embereken.

– Valóban. – Schenkének rendszeresen akadt dolga alacsonyabb rangú pártfunkcionáriusokkal. Hasznos információforrások voltak. Ugyanakkor mindenbe beleütötték az orrukat, és arra használták minimális befolyásukat, hogy megtorolják a szomszédaikon kisebb-nagyobb sérelmeiket. Ösztönös viszolygását az ilyen besúgóktól tovább fokozta, hogy ő is állandóan összetűzésbe keveredett a saját háztömbfelügyelőjével, egy várostervező mérnökkel, aki mindössze két éve lépett be a náci pártba, és minden tőle telhetőt megtett, hogy behozza a lemaradását, lázas odaadást tanúsítva a párt eszméi iránt. Noha Schenke megvetette a háztömbfelügyelő-rendszert, belátta, a rendőrségnek szolgáltatott információk révén megvolt a maga a haszna is. – Jól tudom, hogy a férje együtt dolgozott Oberggel?

– Igen… Azaz Herr Oberg a férjem beosztottja volt. – Kicsit kihúzta magát. – Tudja, a férjem a műszakfelügyelő. Ezért is vette észre, hogy hiányzik az egyik embere.

– Mégis több nap telt el, mire bármit tett. Pedig talán megmenthetett volna két életet.

A nő tiltakozásra nyitotta a száját, de a felügyelő komor tekintete a torkára forrasztotta a szót. Lesütötte a szemét.

– A férjem nagyon elfoglalt ember. Sok felelősség hárul rá. Nem várható el tőle, hogy mindenkin rajta tartsa a szemét.

– De hát pontosan ez a dolga háztömbfelügyelőkét. – Schenke lassan kifújta a levegőt, hagyva, hogy az asszony tovább feszengjen. – Reméljük, Herr Glück a jövőben jobban gondját viseli majd a nyájának. Obergék haragban voltak a szomszédaikkal? Vagy bárkivel az utcában? Volt bármilyen haragosuk?

– Tudomásom szerint nem. Elég maguknak valók voltak. Tizenöt éve költöztek a házba, a fiaikkal. Milyen rendes fiúk, gondoltam. Mindig udvariasak és tisztelettudóak. Le fogja sújtani őket a hír.

– El tudom képzelni. – Schenke összefogta a két kezét a háta mögött. – Egyelőre ennyi. Ha újabb kérdéseink merülnek fel, kapcsolatba fogunk lépni önnel. Köszönjük az együttműködést, Frau Glück.

A nő meglepetéssel vegyes csalódottsággal nézett rá, mondani akart valamit, de Schenke kurtán a lakás bejárata felé bökött az állával.

– Elmehet.

Kittel őrmester megvárta, míg a házmesternő léptei elhalkultak a lépcsőházban.

– Uram, biztos, hogy nem tudtunk volna még valamit kiszedni belőle? – kérdezte.

– Pontosan mit? Ha bárki gyanús járt volna a házban, ő maga mondta volna el, el sem tudtuk volna hallgattatni. Ismerem a fajtáját. Mindenről tud, ami az utcában történik. Biztos vagyok benne, hogy nem tud többet segíteni. Egyébként is, itt nem történt bűntény.

Kittel felvonta bozontos szemöldökét, és a férfi holtteste felé intett.

– Uram, ha nem az égéstermékek ölték meg őket, akkor mi? Én azt mondom, ez gyilkosság volt. Ez valami beteg, degenerált perverz műve. Ezért is jelentettem a Kripónak. Ezért van itt ön. – Enyhén vicsorogva folytatta: – Maguk a nagyokosok. Akik mindenhez jobban értenek, mint mi, többiek. Ha nem látja a bűntényt ott, ahol a bizonyíték kiszúrja a szemét, mi haszna magából a rendőrségnek és a Reichnak?

Schenke uralkodott magán, nem válaszolt. A Kripo tisztjeinek és embereinek többsége még mindig a politika fölött álló szakembernek tartotta magát, és ez a hozzáállás a fővárosi rendőrség sok olyan tagjának nem tetszett, aki a pártot és vezérét támogatta. Miután a nácik hatalomra kerültek, kezdtek megszabadulni azoktól a rendőrtisztektől, akik nem vallották az ideológiájukat. A Kripo tisztjeinek szakértelmét és tapasztalatát azonban nehezen tudták volna pótolni. Ezzel együtt korábbi parancsnokuk, dr. Bernard Weiss legendás képességei sem voltak elegendőek ahhoz, hogy megmentsék. Zsidó származása mellett mit sem számított zseniális elméje és a főváros bűnözőivel szembeni sikereinek hosszú listája. Most pedig Schenke találta szemben magát a párt egyik támogatójával. Egy olyan emberrel, aki utálta az értelmiségieket, és elégedetten nézte, ahogy az ideáljaikat porrá zúzza az új rezsim. Jobban teszi, ha nem bonyolódik politikai vitába Kittellel. Egyszerűbb, ha él a rangja adta előjogokkal.

– Őrmester, megfeledkezik magáról. A felettese vagyok, és ezt tiszteletben fogja tartani. Senkitől sem tűröm el a függelemsértést. És még egyszer mondom, itt nem történt bűncselekmény. – A holttestek felé fordult. – Azt jól látja, hogy nem az égéstermékek okozták a halálukat. Azonban minden másban téved. Nincs nyoma erőszakos behatolásnak. Nincs nyoma annak, hogy értékeket kerestek volna a lakásban. A legelső dolog, amit egy betörő elvitt volna, az a képkeret. Nem, nem a Führeré. Az az ezüstkeret, az óra mellett. Nincs nyoma erőszaknak.

– De az a seb a fején… – horkant fel Kittel.

– …úgy keletkezett, hogy megütötte. Kétségtelenül akkor, amikor Herr Oberg a halála előtt delíriumos állapotba került. Talán miközben letépte magáról a ruháit.

– Semmi értelme annak, amit beszél, felügyelő. Ugyan ki venné le a ruháját ebben a pokoli hidegben?

– Valaki, aki kihűlésben hal meg. – Schenke szánakozó tekintettel nézett előbb az egyik, majd a másik holttestre. – Egyszerűen megfagytak. Nincs tüzelőjük. Valószínűleg napokkal korábban elfogyott a szenük. Nézze meg azt az ablakot, használhatatlan. Fogadni mernék, hogy egy ideig ki-be csapkodta a huzat. Oberg a kihűlés miatti zavart állapotában valószínűleg próbálta megjavítani. A hipotermiában haldoklók nem sokkal a vég előtt néha úgy érzik, hogy elégnek, ezért levetkőznek. Ez persze csak felgyorsítja a folyamatot, mint ebben az esetben is. És ha az idő sokáig ilyen hideg marad, fogunk még látni ilyen eseteket.

Kihúzta magát és bólintott.

– A hideg okozta a halálukat, őrmester. Nem betörők vagy cigányok. Csak a hideg. Az ügy nem a Kripóra tartozik. Írja meg a jelentését. És remélem, legközelebb kétszer is meggondolja, mielőtt kihív minket.

Biccentett búcsúzóul és a rendőr fellendítette a karját, miközben félreállt előle.

– Heil…!

Schenke azonban már kisietett, megszaporázva lépteit, hogy ne kelljen viszonozni a párt tisztelgését. Mindig is olcsó, teátrális gesztusnak tartotta, ahogy a nemzetiszocializmus sok más szokását, amelyekkel a dráma és látványosság révén akarták felszítani híveik izgalmát.

Lement a lépcsőn, közben összeráncolta a homlokát. Mire visszaér az irodájába, két órája pocsékba megy. Ezt az időt az élelmiszerjegy-hamisítási üggyel is tölthette volna. Mindez azért, mert az őrmester ürügyet keresett, hogy lecsaphasson a körzetében maradt cigányokra.

A földszinten elment a házmesterlakás nyitott ajtaja előtt. Frau Glück a küszöbön állt. Schenke megérintette a kalapja karimáját, és kilépett a fehér utcára.

A borús ég ellenére a hó ragyogása hunyorgásra késztette. A sofőrje az üzemanyag-takarékossági utasítások ellenére járva hagyta a motort, hogy fűteni tudja a kocsit. Schenke szó nélkül beült az utasoldali ülésre, és hálás volt a melegért. Miközben a sofőr sebességbe tette az Opelt, a felügyelő vetett egy utolsó pillantást a tömbház szürke homlokzatára. A házmester a lakása ajtajából kiment a kapuba, és találkozott a tekintetük. Schenke nem volt biztos benne, mintha bűntudatot látott volna az asszony szemében. Joggal. Borzalmas tél csapott le Berlinre. A főváros lakosainak kötelességük lett volna vigyázniuk egymásra az elkövetkezendő fagyos napokon. Ha már eredménye nem is lett ennek az értelmetlen közjátéknak, Schenke remélte, hogy Frau Glück és a férje jobban oda fog figyelni a szomszédaira.

– Vissza a kapitányságra, uram?

– Igen. De csak lassan. Jegesek az utak.

Semmi értelme újabb neveket adni a kemény tél áldozatainak listájához, gondolta Schenke. Semmi értelme.

MÁSODIK FEJEZET

A pankowi kapitányság Kripo-osztályán alig tíz ember dolgozott Schenke parancsnoksága alatt, közülük négy a kiképzését vagy a véglegesítését megelőző próbaidejét töltötte. Volt két női beosztottja is, ők főleg a nyomozásokban érintett gyerekekkel és gyengéd bánásmódot igénylő nőkkel foglalkoztak. Normális körülmények között lett volna még hat nyomozója, de a háborús erőfeszítések miatt sok embert kellett átvezényelni a békebeli állásából. Az osztály irodái a kapitányság épületének legfelső emeletén kaptak helyet, az ablakaik a garázsoknak, műhelyeknek, raktáraknak és egy kis kaszárnyának helyet adó udvarra néztek. Schenke fintorogva vágott neki a háromemeletnyi lépcsőnek, igyekezve kímélni rossz lábát. Noha már hat év telt el az autóversenyen történt baleset óta, amely során majdnem életét vesztette, a bal térde még mindig merev volt és fájt, különösen a hideg, nedves téli hónapokban. Járni különösebb nehézség nélkül tudott, azonban a lépcsőzés vagy száz méternél több futás éles fájdalmat váltott ki a térdízületében, ami épp elég volt ahhoz, hogy katonai szolgálatra alkalmatlanná nyilvánítsák.

Emiatt szégyellte is magát, mivel sok kollégáját behívták, hogy Németországot szolgálják a Lengyelország elleni háborúban. Ha szerencséjük van, hamarosan visszatér a béke a kontinensre, a katonák folytathatják régi foglalkozásukat, Schenkének pedig nem kell azon rágódnia, hogy nem képes hozzájárulni a Reich háborús erőfeszítéseihez.

A lépcső tetején megállt, végignézett a folyosón, hogy megbizonyosodjon róla, senki nem látja. Gyorsan lehajolt és megmasszírozta a térde körüli izmokat, valamelyest enyhítve a merevséget és a fájdalmat. Felegyenesedett, odament a Kripo irodáinak bejáratához és belépett a tíz méter mély, négy méter széles helyiségbe. Kétoldalt egymással szembefordított íróasztalok sorakoztak. Az ajtóval szemközti falon egy sor bepárásodott és bejegesedett ablak kapott helyet. Az oldalsó falon hirdetőtáblák lógtak. Az embereinek alig a fele ült a helyén, és mind felnéztek az ajtó nyitódására. A többiek terepen voltak. A rendőrség más ágainál felálltak volna a felettesük érkezésekor, viszont a Kripónál dolgozó férfiak és nők civil ruhás hivatásosak voltak, akik nem törődtek az ilyen formaságokkal, csak hatékonyan végezték a munkájukat.

A helyettese, a közel harminc éve szolgáló veterán Hauser őrmester feléje fordult a székével. Erős testalkatú férfi volt, bokszolt a hadseregben, és rövidre vágott haja már enyhén őszülni kezdett a feje tetején.

– Új ügyet hozott nekünk, uram?

– Szerencsére nem, Hauser – rázta meg a fejét Schenke. – Semmi gyanúsat nem találtam. Ami azt illeti, majdnem csak az időmet vesztegettem.

– Majdnem?

– Lehetőségem nyílt megtanítani egy egyenruhás fiút, hogy ne vesztegesse az időnket.

Hauser elmosolyodott. A bűnügyi nyomozók és a rendfenntartó rendőrség – az Orpo – között mindig is feszült volt a viszony.

Schenke levette és a karjára hajtotta a kabátját, a kalapját és a sálját magán hagyta.

– Jött hír a laborból azokról az élelmiszerjegyekről, amelyeket az Oskar-raktárban találtunk?

– Persze. – Hauser az asztalához fordult, egy barna irattartóért nyúlt. – Ez akkor jött, amíg kint volt. Még csak az összefoglalót volt érkezésem megnézni. Érdekes olvasmánynak ígérkezik.

– Hozza be az irodámba. A kávé mellett átolvasom. – Schenke elkapta az osztály legfiatalabb tagjának, egy hátrafésült, szőke hajú, pirospozsgás ifjúnak a tekintetét. – Brandt!

– Uram? – állt fel a fiatal férfi.

– Kávét nekem és Hausernek. Most rögtön.

Brandt bólintott és kisietett az irodából a folyosó végén lévő teakonyhába.

– Mindig a kölyökkel szúr ki. Miért nem a lányokat kéri meg? – morogta Hauser.

– Most került ide Charlottenbergből, ki kell járnia az itteni iskolát is. Ahogy maga is kijárta, meg én is.

Schenke a két rendőrnő asztala felé pillantott. Az erőteljes testalkatú Frieda Echs a negyvenes évei közepén járt. Barna haját már-már férfiasan rövidre vágva hordta. Vele szemben ült a tíz évvel fiatalabb, szőke Rosa Mayer olyan finom vonású arccal, hogy egy filmsztár is megirigyelhette volna. A kapitányságon sok férfi próbálta elnyerni a kegyeit, ám minden közeledést visszautasított azzal, hogy a vőlegénye Himmler Reichsführer privát irodájában dolgozik. Akár igazat mondott, akár nem, senki sem próbálkozott nála ismét.

– Egyébként meg – folytatta Schenke –, Frieda és Rosa kiérdemelte a helyét a mi kis világunkban itt, Pankowban. Amíg le nem jár Brandt próbaideje, addig ő főzi a kávét.

Hauser vont egyet erős vállán és végighúzta lapáttenyerét a fején.

– Annak idején nem ez volt a szokás.

– Akkor írjon fel egy pontot a haladás javára, barátom. Aztán nézzük meg azt a jelentést.

Schenke végigment Hauser előtt az asztalok között az iroda másik végébe, az üvegkockájához, közben odabiccentett az embereinek. Az ajtón szép, gót betűkkel vésett bronztáblán áll a neve és a rangja. Benyitott. Az ablakkal szemközti falnál könyvespolc és irattartó szekrény állt, középen pedig az íróasztala, egy ütött-kopott ócskaság az előző évszázadból. Amikor kinevezték, felajánlották, hogy lecserélik, de nem élt a lehetőséggel. Tetszett neki a régi: nagy volt, erős, és a hagyomány meg a jól végzett munka légköre lengte körül; valahogy megnyugtatónak és impozánsnak érezte. A mérete miatt viszont épp csak elfért két szék a látogatóinak, közvetlenül az ajtó előtt.

Az íróasztal mögött a Führer csillogó fekete keretes portréja nézett végig szigorú tekintettel a külső irodán. Az íróasztallal ellentétben Schenke elődje idején ez nem volt a berendezés része. Nem sokkal az ő érkezése után függesztették ki, a parancsnok utasítására – a kövér fickót nem a szakmai hozzáértése, hanem a párthűsége miatt nevezték ki a posztjára. Schenke fent hagyta a képet, bár igyekezett figyelmen kívül hagyni, és kaján örömmel töltötte el, hogy általában a Führernek háttal ült az irodájában.

Megállt, felakasztotta a kabátját a fogasra, lehúzta bőrkesztyűjét, leült a helyére, és intett Hausernek, hogy telepedjen le az egyik székre.

– Szóval, mit küldtek nekünk a laboros fiúk?

Hauser letette az asztalra és a felettese elé csúsztatta az aktát. Schenke kinyitotta, gyorsan átfutotta az összefoglalót, majd átlapozta a többi oldalt is. Amikor a végére ért, kopogtak az ajtaján, és felnézve megpillantotta Brandtot az üveg másik oldalán, mindkét kezében egy-egy gőzölgő csészével.

– Jöjjön!

A gyakornok tehetetlenül ráncolta a homlokát, végül Hauser felnevetett és lenyomta neki a kilincset. Brandt elvörösödött, letette a két kávét, majd kiment és becsukta maga mögött az ajtót.

– A kezdeményezés nem az erőssége – jegyezte meg Hauser. – Kisebb csoda lenne, ha kineveznék.

– Valóban. – Schenke kézbe vette a csészéjét és elgondolkodott azon, amit az aktában olvasott. – Úgy tűnik, Leopold Kopinski barátunk szorgalmasabb volt, mint hittük. A tinta és a papír elemzése alapján azok a hamis jegyek, amelyeket a lakásában találtunk, ugyanott készültek, mint a többi, amelyek a városban mindenfelé felbukkannak. – Kivette az irattartóból a mintákat, a szeme elé emelte. Az egyik kicsi, kék perforált lap volt, a húsjegyek, a másik pedig lila, édesség és olajosmagjegyek, a legtöbbre tartott fajta, amelyet a főváros lakosságának kibocsátottak. – Jók… nagyon jók.

Benyúlt a zakója belső zsebébe, elővette a jegytömbjét, és letett néhányat a saját élelmiszerjegyei közül a két perforált lap mellé.

– Nem jönnék rá biztosan, hogy hamisítványok, ha nem tudnám. – Felpillantott Hauserre. – Csábító lenne zsebre vágni néhányat, és megnézni, beválnak-e, nem?

Az őrmester elfintorodott.

– Persze, ha valaki hajlandó megkockáztatni, hogy rács mögé dugják vagy táborba küldik néhány hónapra. Az egyik hamisító, akit a karlshorsti kapitányság fogott el, így járt. Nem szeretnék eltölteni egy telet valami huzatos barakkban. Igaz, annak a fickónak a munkája úgy nézett ki, mintha gyerek csinálta volna krétával. Kopinski jegyei sokkal jobbak. Szinte bárkit be lehetne csapni velük.

– Ami felveti a kérdést, hogy vajon ez Kopinski saját munkája, vagy valamelyik másik berlini bandától vette. Ha a sajátja, és bevallja, akkor csírájában fojthatjuk el ezt az egészet.

– Ahhoz előbb meg kell találnunk – felelte Hauser. – A rajtaütés után nyoma veszett.

– Túl sokáig nem tud bujkálni – kortyolt a csészéből Schenke, és összerezzent, mivel a kávé túl forró volt. – Tudja, hogy megy ez. Előbb-utóbb feldobja valaki. Pénzért, vagy mert a barátaink a Gestapónál kiverik belőle az igazat. És amint elkapjuk, tudni fogjuk, mekkora körben terjesztette ezeket a jegyeket.

– És ha az derül ki, hogy nem ő áll mögötte? – kérdezte Hauser. – Akkor bármelyik banda lehet, amelyiknek megvan a képessége, hogy ilyen jó hamis jegyeket gyártson nagy mennyiségben. Vagy mi van, ha nem berlini a forrás? Hanem mondjuk valamelyik hamburgi banda? Ha nem Kopinski az, akkor szerintem csak most kezdődnek a gondjaink. Pontosabban, a nagyra becsült parancsnokunk gondjai. Himmler alaposan megszorongatja emiatt Nebe Oberführert.

Az új rendnek feltett szándékában állt eltörölni az utolsó háború végét követő korszak minden baját. A bűnözést el kellett fojtani, akárhol ütötte fel a fejét, és a kormány nem tűrhette el annak a szégyenét, hogy hamisítók ássák alá a nemrég bevezetett jegyrendszert. Kopinski sorsa eldőlt, akár ő gyártotta a jegyeket, akár nem. Lesz egy gyors, nagy nyilvánosságot kapó tárgyalás, amelyben bűnösnek találják a német nép ellen elkövetett bűntettekben. Mivel Németország hadban állt, elkerülhetetlen a halálbüntetés, elrettentő például a többi bűnözőnek. Ha pedig valaki más készítette a hamis jegyeket, akkor Himmler Reichsführer követeli, hogy Nebe meg a nyomozói találják meg a felelősöket és vessenek véget a botránynak. Bölcs lenne már ez előtt tenni valamit, gondolta Schenke.

– Rendben, Hauser. Azt akarom, hogy lépjen kapcsolatba a kerületi irodáinkkal. Kezdje a Berlinhez legközelebbiekkel, és haladjon tovább a többi nagyváros felé. Kérdezze meg a Kripo-osztályokat, találkoztak-e mostanában jó minőségű hamisítványokkal. Ha igen, azonnal küldjenek mintát. Ha másról nem, legalább arról sejtésünk lesz, milyen nagy a probléma. Nebének a lehető leghamarabb Himmler elé kell tárnia, amit megtudunk.

Hauser savanyúan elmosolyodott.

– És az sem árt, ha épp mi látjuk el ezekkel az információkkal, nem igaz?

Schenke viszonozta a mosolyát.

– Épp ideje, hogy elismerjék a pankowi osztály munkáját, és ne úgy bánjanak velünk, mint a számkivetettekkel – mondta indulatosan, és azonnal meg is bánta.

Kínos csend támadt, ahogy feszülten próbálta kifürkészni Hauser reakcióját. Hauser szintén párttag volt, de nem kívánt elfogadni semmilyen SS-rangot, ahogy sokan tették. Különösen úgy, hogy aki alatt dolgozott, nem volt náci. Nem mintha Schenke különösebben szemben állt volna a rendszerrel. Leginkább közömbös volt iránta, amíg a nácik nem szólnak bele közvetlenül a munkájába. Az egyetem elvégzése után, 1934-ben lépett be a Kripóhoz. Szokatlan döntés volt ez egy kisebb, mégis kiváltságos arisztokrata család sarjától, de szenvedélyesen szerette a munkáját és a bűnüldözés morális tisztaságát. A politikusok jönnek és mennek, de bűnözők mindig lesznek. Legalábbis régen ezt hitte.

Sok némethez hasonlóan ő is nyilvánvaló hazugságokat hirdető, színpadias ripacsoknak tartotta Hitlert és híveit. Még akkor sem lehetett őket igazán komolyan venni, amikor a befolyásuk terjedni kezdett, mint a penész egy Petri-csészében. Aztán túl késő lett. Mióta Hitler kancellár lett és diktátori hatalomra tett szert, a pártja zsákmányára fonódó, hatalmas óriáskígyóként telepedett Németország életének minden területére. A többi német közintézményhez hasonlóan a rendőrségen is végigfutott egy tisztogatási hullám, és a Kripo szintén a párt szoros ellenőrzése alá került. Schenke semmit sem tehetett ez ellen. Lehet, hogy a társadalmi rend helyreállításának, Németország újjáépítésének és nagyhatalmi státusa visszaszerzésének a szabadság elvesztése az ára. Azonban úgy érezte, amíg hagyják, hogy végezze a munkáját, addig képes valamiféle erkölcsi igazolást találni saját maga és a cselekedetei számára. Még ha mások nem is, ő a szolgálat igazi értékeinek az őre volt, és hitte – remélte –, hogy az idő múlásával a párt szorítása enyhül, és Németországnak ismét kevésbé elnyomó kormánya lesz. És akkor őt sem fogják tovább gyötörni a kétségei.

Erről csak a legjobb barátainak és a családjának beszélt. Itt, az irodában, még Hauserrel sem osztotta meg a véleményét, pedig bajtársának tartotta. A bizalom hiánycikké vált Németországban, és egyre inkább az lett minden egyes nappal. Schenke látta, hogy szomszédok jelentik fel egymást, sőt még gyerekek is a szüleiket, és a párt az egekbe magasztalja őket ezért. A rezsim csak a Führer, a párt és a Vaterland iránti lojalitást tűrte meg. Minden más lojalitás gyanús volt. Hiába dolgoztak együtt már több mint négy éve Hauserrel, az őrmester is kerülhetett olyan helyzetbe, hogy választania kell a pártja, illetve az olyan barátai és kollégái között, mint Schenke.

– Szóval, hívja fel a többi kerületet.

– Igenis, uram. Amint megebédeltem. – Hauser hirtelen felállt, kinyitotta az ajtót és kisurrant a kis irodából. Odakint felkapta a kabátját, a kalapját, és elindult a kantinba.

Schenke halkan, megkönnyebbülten felsóhajtott. A lehelete halványan látszott a levegőben, és érezte, hogy a teste összehúzódik, hogy felvegye a küzdelmet a hideggel. Odalépett az ablak alatti radiátorhoz, megérintette, és megállapította, hogy éppen csak langyos. Teljesen kinyitotta a csapot, és nekitámaszkodott a lepattogzott festékű bordáknak, miközben a csövek gurgulázva, kattogva tágulni kezdtek a meleg víztől. A zakója ujjával kis körben letörölte a fagyos párát az ablakról, hogy ki tudjon nézni az udvarra és az azon túli házak és üzletek tetőire. Megint havazott, csillogó pelyhek örvénylettek le a szürke égből, tovább vastagítva az utcákat és a háztetőket borító leplet, gyorsan befedve a kapitányság udvarának nemrég lesepert macskaköveit.

– A francba…! – morogta, miközben eszébe jutott, hogy estére vacsorameghívása van Berlin központjába, az Adlon Hotelbe. Nem lelkesedett érte, annak ellenére sem, hogy így több időt tölthetett Karinnal. Négy hónapja találkozgattak, egy minisztériumi fogadáson ismerkedtek meg, amelyet Nebe rendezett. Tipikus berlini társasági esemény volt – rendőrtisztek, üzletemberek és ügyvédek tülekedtek a magas rangú pártvezetők figyelméért, miközben fehér zakós pincérek kanyarogtak közöttük italokkal és harapnivalókkal megrakott tálcákkal. Schenke általában a lehető leghamarabb távozott ezekről az eseményekről. Gondosan ki kellett számítania, meddig marad, hiszen ha felfigyelnek rá, hogy rendszeresen korán távozik, rásüthetik, hogy magának való, vagy ami még rosszabb, megveti az ilyen összejöveteleket.

Azon a bizonyos estén éppen óvatosan a ruhatár felé oldalazott, amikor Karin odalépett hozzá, az egyik kezében pezsgőspohárral. Karcsú volt, a húszas évei végén járt, és egyszerű szabású, flitterektől csillogó, fekete ruhát viselt. Sötétbarna haját bubifrizurában hordta nyílegyenesre vágva a szemöldöke fölött, mint Louise Brooks, a filmsztár. Tetőtől talpig végigmérte Schenkét, majd megszólította:

– Maga az autóversenyző, igaz?

– Már nem – felelte udvariasan a férfi. – Most már csupán egyszerű rendőr. És csak egy autóversenyző voltam, nem az autóversenyző.

Karin elmosolyodott.

– Maga túl szerény. Régen figyelemmel kísértem az Ezüst Nyilakat, és maga volt az egyik legjobb. Amíg… – Félrehajtotta a fejét és gyengéden összeszorította az ajkait.

– Amíg nem jött a baleset a Nürburgringen – fejezte be helyette a mondatot Schenke.

– Igen, addig. Ott voltam. Nyerésre állt, amikor bekövetkezett.

Schenkére rátörtek az emlékek. A sebesség és a várható győzelem mámora. A motor dübörgése, a kocsi rázkódása a pályán. A fák, az ég, a pálya hirtelen kaleidoszkópképpé változása – aztán a sötétség. És utána a kín és a lassú felépülés hosszú hónapjai. Elhessegette a feltörő képeket, majd szárazon válaszolt:

– Mit mondhatnék erre? Néha az ember mindent megtesz a győzelemért. Kockázatot vállal és veszít.

– Néha pedig sikerrel jár. – A nő a poharával a szalon végében, a falon függő Führer-portré felé intett. Schenke érezte, hogy a reakcióját figyeli, de nem mondott semmit, csak bólintott.

– Bár nagyon szívesen beszélgetnék még a versenyzői pályafutásomról, attól tartok, mennem kell. Holnap korán kezdek. Bocsásson meg. – A ruhatár felé akart fordulni, mire Karin megfogta a vállát.

– Meg sem kérdezte a nevem, Herr Schenke.

– Bocsásson meg, Fräulein…?

– Karin Canaris – mosolyodott el a nő, és telt ajkai mögül elővillant tökéletes fogsora. – És most, hogy így megismerkedtünk, hálás lennék, ha maradna még egy italra.

Végül több ital lett, emlékezett Schenke, miközben visszalépett az asztalához és közelebb húzta az irattartót. Az után az este után elkezdtek rendszeresen találkozni. Vonzotta Karin szépsége és humorérzéke. Igaz, mostanában kezdte megmutatni a személyisége követelőzőbb oldalát, de Schenke ezt optimistán az iránta tanúsított érzései mélységének tulajdonította. Érezte, hogy a nő a tartósabb kapcsolat felé terelgeti, és ez kicsit feszélyezte. Igen, Karinnak jó társaságai kapcsolatai voltak, ami előmozdíthatta a karrierjét. Ugyanakkor ezt méltatlan oknak gondolta a házassághoz, és bár hajlandó volt találkozni a nő családjával, és megkockáztatni azt, hogy ő is bemutassa a szüleinek, attól tartott, ez további lendületet adna a kapcsolatuknak és kiragadná a kezéből az irányítást.

Aznap este Karin nagybátyjával kellett találkoznia – ő nevelte fel a lányt, miután az apja öngyilkos lett a húszas évek gazdasági válsága idején. Az anyja, egy orosz emigráns, nem sokkal ezután Párizsba költözött, magára hagyva a gyermekét. A nagybátyja magas rangú haditengerészeti tiszt volt, az egyik hírszerző szervezet parancsnoka Berlinben. Schenke el tudta képzelni, milyen lehet. Valami porosz arisztokrata, aki lenézi az unokahúga alacsonyabb társadalmi osztályból származó kérőjét. Attól tartott, nagyon nehéz vacsora vár rá.

Az asztal jobb szélén álló telefon élesen megcsörrent. Schenke elnyomta a Karinnal kapcsolatos gondolatait és felemelte a kézibeszélőt.

– Schenke felügyelő.

– Itt a központ, uram – szólalt meg recsegve egy női hang. – Keresik.

– Kicsoda?

– Müller SS-Oberführer, uram.

Schenke mellkasa elszorult.

– Müller?

– Igen, uram. Kapcsolhatom, uram?

Schenke vett egy nagy levegőt, hogy megnyugodjon.

– Igen, természetesen. Most rögtön.

Halk kattanás hallatszott, majd megszólalt egy tiszta, nyers hang.

– Schenke felügyelő?

– Igen, uram.

– Müller Oberführer vagyok, a Birodalmi Biztonsági Főhivatal IV. hivatalának vezetője. Szeptemberben neveztek ki, úgyhogy elképzelhető, hogy még nem találkoztunk. Azonban a híre már eljutott hozzám.

Schenke összerezzent a megjegyzés lehetséges következményeitől, a vonal másik végén pedig csend támadt, mintha a hívó tudná, hogy a szavai aggodalmat keltenek, és elégedett a hatással.

– Nagyon szép az aktája, Schenke. Szép rendőri munka. A Kripo büszke lehet magára.

– Köszönöm, uram – öntötte el Schenkét a megkönnyebbülés.

– Ezért is van szükségem a szolgálataira. Történt egy incidens, egy potenciálisan kényes ügy, és megbízható és diszkrét emberre van szükségem, hogy foglalkozzon vele. Maga ez az ember, Schenke. A lehető leghamarabb jöjjön be a hivatalba.

– Igenis, uram.

– Rendben. Akkor nemsokára beszélünk.

A vonal elnémult, de Schenke várt egy kicsit, hogy biztos legyen benne, a felettese befejezte a hívást, mielőtt tárcsázta volna a kapitányság portáját.

– Azonnal hívjon egy kocsit a bejárat elé, Schenke felügyelőnek. Ismétlem, azonnal.

– Igenis, uram.

Schenke felállt és felvette a kabátját. A fejében egymást kergették a gondolatok. Miért akarhat azonnal találkozni vele a Gestapo vezetője a saját irodájában?