Al Ghaoui Hesna

FÉLJ BÁTRAN

www.hesna.hu

www.facebook.com/aghesna

Javított, átdolgozott kiadás

© Al Ghaoui Hesna, 2017, 2021

© Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-151-1

Bevezetés

Ökölbe szorított kézzel bámulom a megsárgult foltot és a vékony, hosszú repedést a fehér plafonon, miközben érzem, ahogy leszíjazott lábaimban kezd szétáradni valami furcsa, tompa bizsergés. Önkéntelenül is próbálom megmozdítani az egyik lábfejem, csak hogy tudjam, még képes vagyok irányítani a testem – de mintha nehéz súlyokat kötöttek volna rá. A bizsergés helyett most apró szúrásokat érzek, mintha gombostűvel böködnének, és a zsibbadás szép lassan végigterjed a lábujjaimtól fölfelé az egész alsótestemen. Tehetetlen vagyok, és megőrjít ez a kiszolgáltatottság. Főleg a tudat, hogy még csak elképzelésem sincs, hogyan élem meg majd a következő percben, ami vár rám. Úgy érzem magam, mint akit belöktek egy harci arénába, páncél és fegyverek nélkül. Nem készültem fel erre. Tompa víziók jelennek meg a képzeletemben. Gondolatban újra Afganisztánban járok, és összeszorult gyomorral kémlelek ki az ablaküvegen, az ijesztően csendes tájra. Tudom, hogy tudnak rólunk, azt is, hogy a némán körülölelő, kopár hegyvidék egy rejtett helyéről bármikor az autónkba lőhetnek egy rakétát. Vagy működésbe léphet alattunk egy éjjel frissen leaszfaltozott barkácsbomba. De inkább ez, a gyors elmúlás, mint fogságba esni, és tűrni a kínzást… egy asztalon kiterítve… mozgásképtelenül.

Hangosan felnyögök. Egy verejtékcsepp folyik le a homlokomon, és a szemem felé tart. Ekkor egy puha kéz letörli a cseppet, mielőtt átvándorolna a szemöldökömön. Ráeszmélek, hogy a gondolataim örvénye teljesen beszippantott. Fertőtlenítőszerek szaga csapja meg az orrom, és ránt vissza a zord helyiség valóságába. Próbálom megmozdítani a lábujjaimat, de már zsibbadtságot sem érzek, mintha a lábaim helyén a nagy semmi lenne.

Ez végül is jó jel – nyugtatom magam. Akkor legalább nem fog fájni. Ám nehéz becsapnom magam. Érzem, ahogy a félelem alattomos módon befészkeli magát a gondolataimba, és próbálja átvenni az irányítást, többéves érzéseket előkotorva az emlékezetem legmélyebb bugyraiból. Azokból a bugyrokból, amelyeket réges-rég üresnek hittem. Úgy tűnik, egy életen át cipeljük magunkkal a zsigeri emlékeket, amik aztán a legváratlanabb pillanatokban képesek előbukkanni a lepel alól, amellyel hosszú éveken át elfedjük őket. Érzem, ahogy fokozatosan elönt a remegés, és előtörnek belőlem azok a félelmek, amelyeket annak idején épp egy ilyen végtelenül kiszolgáltatott helyzettől rettegve éreztem.

Háborús tudósítói éveim alatt soha nem a halál gondolata volt nekem a legrémisztőbb. Mindig is azt gondoltam, hogy ha jönnie kell, hát jön, és elvisz valahová, ahol vagy azért jó, mert nincsen már semmi, vagy azért, mert ott más formában folytatódik a lét. A legrettegettebb lehetőségnek mindig is az tűnt, hogy egy forgatás során foglyul ejtenek, és megkínoznak. Hogy egy mostanihoz hasonló helyzetben, mozgásképtelenül, csak épp kikötözve fekszem egy asztalon, és ki tudja, milyen kegyetlenségeket művelnek velem. A legtöbb konfliktuszónában, ahol jártam, többnyire olyan aszimmetrikus háborúk zajlottak, amelyekben nem klasszikus frontvonalak mögé húzódva gyilkolták egymást a felek. Ezért gyakran azt sem tudhattuk, éppen kinek a fenségterületén járunk, vagy milyen veszély leselkedik ránk a következő sarkon. Az emberrablás – főleg a külföldi újságíróké – egy teljesen elterjedt és bevett módszerré vált ezeken a gyakran fegyveres lázadók vagy terrorista csoportok által irányított helyeken. Nem egy tudósítótársam járt így Líbiában, Afganisztánban – bár a szerencsésebbeket csak bebörtönözték hosszabb-rövidebb időre, és pszichés kínzásoknak vetették alá őket. Volt azonban olyan is, akit fizikailag is megkínoztak. Hallottam arról, hogy egyesek ilyenkor képesek elmenekülni a lelkük addig ismeretlen, legbelső zugába, hogy így szabadítsák meg a tudatukat az iszonyatos testi fájdalomtól. Vajon én is képes lennék erre? Vajon mekkora fájdalom és félelem hatására próbálkozik meg valaki ezzel a teljesen irreálisnak hangzó módszerrel?

Persze terepen nem ezen filozofálgatunk, hanem tesszük a dolgunkat – a félelmet és a veszélyérzetet ilyenkor tompítja a jótékony adrenalin és a hév. Legalábbis napközben. Este viszont… Amikor nem forgott a kamera, bizony én is minden porcikámban éreztem a dermesztő realitást. Bejrútban éjjelenként a bombázás, Gáza városában a szűnni nem akaró puskaropogás, Afganisztánban pedig a rémisztő csend hatására. Sokszor úgy éreztem, mintha meztelenül állnék a célkeresztben, és áttetsző papírfalak mögött próbálnám meggyőzni magam, hogy biztonságban vagyok. Ilyenkor a kiszolgáltatottság érzésétől ordítani tudtam volna. De muszáj volt megőriznem a hidegvéremet, hiszen pontosan tudtam, a pánik csak ront minden helyzeten. Így az évek alatt kidolgoztam egy teljesen üzembiztos filozófiát, saját magam megnyugtatására: „A baj bárhol megtörténhet.” Akár a salgótarjáni házunk csendes utcájában, akár Afganisztánban is. Ha valaminek meg kell történnie, azt úgy sem tudom kikerülni – akkor viszont miért ne éljem úgy az életemet, hogy azt teszem, amit szeretnék?

Na tessék, erre kell gondolnom most is! – eszmélek fel ismét a műtőasztalon, igyekezve emlékeztetni magam a jól bevált fatalista szemléletmódra. De érzem, hogy ezzel elkéstem – fogalmam sincs, hogyan kéne kontrollálnom a bennem tomboló érzést. Pedig éveken át azt hittem, hogy megtanultam igazán profi módon kezelni a félelmet. Hiszen ez volt a feltétele annak, hogy miközben annyi háborús zónát végigjártam, képes voltam ezeken a helyeken is ép ésszel működni, dolgozni. Csakhogy azokra a helyzetekre fejben mindig felkészültem. Ha csak egy nappal az út előtt derült is ki, hogy mennem kell, akkor az éjszaka vagy a repülőút is elég volt erre. Lejátszottam magamban, hogy körülbelül mire számíthatok, és mi az, amire egyáltalán nem tudok felkészülni. És ezt nem éreztem bajnak, mert úgy gondoltam, igenis képes leszek majd jól mérlegelni, jól dönteni, jól improvizálni az adott szituációban. Mert bármi lesz is, bízom magamban – bízom abban, hogy majd tudom kezelni a helyzetet! Akkor még nem tudtam, hogy tulajdonképpen ez a hangosan soha ki nem mondott gondolat volt az egyik legfontosabb kulcsa, hét lakat alatt őrzött titka a félelem kezelésének. „Bízom magamban – képes leszek kezelni az esetlegesen adódó, ismeretlen helyzeteket is. Képes vagyok rá.” Hiszen ha egyszer, kétszer, háromszor sikerült, sikerül majd negyedszerre is. Az biztos, hogy ezt az érzést csak az ismétlés, a rutin, a sikerélmények tudják megszilárdítani. Csakhogy ott, a műtőasztalon kiterítve semmi rutinom nem volt abban, mit lehet egy ilyen helyzettel kezdeni. És időm se, hogy felkészüljek erre a pillanatra, ami, úgy tűnik – tetszik vagy sem –, rémülettel tölt el.

– Még mindig nem jött meg a férje, várnunk kell – hallok egy hangot a lábam felől. Két orvos és az asszisztensek maszkban, gumikesztyűben, feltartott kézzel állnak fölöttem – az arcom elé rakott paraván fölött csak a tekintetüket látom; enyhén frusztráltak, amiért percek óta így kell ácsorogniuk, bemosakodva, és nem kezdhetnek neki a műtétnek. Érzem, ahogy újra elkezd gyöngyözni a homlokom.

– Nyugodjon meg, Hesna, minden rendben lesz – szólal meg egy puha hang. Érzem, ahogy a fejemnél álló főnővér meleg keze megérinti a vállamat. Az ő tündéri lénye az egyetlen biztos pont a káosz kellős közepén. Hálám jeléül megpróbálok halványan rámosolyogni, de a tekintete tükröt tart elém. Kiolvasom a szeméből, hogy látja rajtam a félelem minden jelét. Lélegzek egy jó mélyet. Bent tartom a levegőt, majd szép lassan kieresztem a számon. Négy másodpercen át be, négy másodpercen át ki. Érzem, hogy végre lassabban ver a szívem.

Valahol tudom, hogy nem kerültem volna a pánikroham közelébe, ha lett volna időm felkészülni erre a helyzetre. De nem volt. Reggel még abban a tudatban indultam el otthonról, hogy a napot Dunakeszin, egy stúdióban töltöm, ahol felmondom műsorom utolsó részének a narrációját, és levezényelem a szinkront. Előtte egy rövid rutinvizsgálatra kellett bejönnöm a kórházba, ahol fél órája még egy csöndes szobában, utcai ruhában ücsörögtem. Aztán hirtelen befutott egy vizsgálati eredmény, és mire feleszméltem, már toltak is be a műtőbe. Iszonyúan megijedtem. Pedig rögtönzéssel töltöttem az elmúlt tíz évem, ennél sokkal meredekebb helyzetekben. De egy háborús zónában mégiscsak fel vagyunk készülve a váratlan dolgokra. Most viszont derült égből villámcsapásként értek az események. Félek.

Ízlelgetem a szót. Félek. Nagyon is félek. Na de mi van akkor, ha félek? – fut végig rajtam a gondolat. Hiszen másoknak én mondom mindig, hogy szabad félni. Sőt, kell is félni! A félelemtől nem megszabadulni kell – ha valaki erre vágyik, az kudarcra van ítélve. Ez a teljesíthetetlen elvárás ugyanis legfeljebb csak még több szorongást okoz. A félelmet megismerni kell, és a cinkosunkká tenni!

Milyen jól hangzik, igazán szép elméleteket gyártok – mosolyodok el önkéntelenül. Lássuk akkor, működik-e a gyakorlatban is az elképzelésem! Nyugi – suttogom magamnak. És gondolatban elkezdem boncolgatni a helyzetemet. Tulajdonképpen mi is az, amitől most leginkább tartok? És mi a legrosszabb, ami történhet? Mi az, ami máshogy alakulhat, mint ahogy várom? Ugyanakkor mi az események legvalószínűbb kimenetele? Mit mondanék másnak, ha ilyen helyzetben látnám? És tulajdonképpen mi az az ismeretlen tényező, ami rémisztő az egészben?

A félelmemre mindig is úgy tekintettem, mint valami behatárolhatatlan, sötét, ragadós állagú közegre. Ami könnyen beszippant minket. Sokan gondolkodunk így a félelemről, gyerekként is valami ilyesmi képet képzelünk el, szörnyekkel, kiszolgáltatottsággal, bizonytalansággal. Én is így éreztem a félelemmel kapcsolatban, egészen addig, amíg el nem kezdtem tudatosan figyelni magamat és a körülöttem lévőket. Elkezdett érdekelni a félelem. Főleg azért, mert láttam, hogy ez a mindenkiben ott lakozó, de könnyen megzabolázhatatlanná váló érzés lehet háborúk kirobbantója, ugyanakkor a békekötés legfőbb mozgatórugója is. Ez az az érzés, ami teljesen ki tud fordítani minket önmagunkból, és a legbékésebb családanyából is kihozhatja a vadállatot, de ugyancsak a félelem a legönzőbb embert is képes bizonyos helyzetekben önzetlen, szívből jövő segítségre ösztönözni. És nemcsak háborús terepeken, hanem békésebb országokban is számtalanszor tanúja voltam annak, mit tesz a félelem velünk: üzemanyagként hajt előre vagy éppen hátra minket. Mert a félelem igazi hajtóerő lehet, egyfajta benzin, ami sokszor váratlan tettekre késztet minket. Arra a kérdésre azonban egyszerűen nem találtam egyértelmű választ, hogy mitől függ, vajon pozitívan vagy negatívan befolyásol minket. Mitől függ, hogy a legjobb vagy a legsötétebb oldalunkat hozza felszínre? A személyiségtől? A körülményektől? A veszély természetétől? A szocializációtól? A bennünk zajló fiziológiai folyamatoktól?

Minél mélyebben kezdtem el vizsgálni a félelem természetét, annál világosabbá vált, hogy a testünk, az agyunk, az izmaink és a fiziológiai reakcióink igenis kiszámíthatók, évezredek óta ugyanazok a reflexek, válaszok születnek, ha veszélyt érzékelünk. Az evolúció kevés új fordulatot hozott abban, ahogy agyunk vészjelző rendszere bekapcsol, és riadóztatja a testünket, mint az épületek füstjelző rendszerei. Drámaian megváltozott viszont, hogy mit érzékelünk veszélynek. Ahogy egy traumával foglalkozó szakember mondta: füstjelző rendszerünk ma már nem csak akkor riaszt, ha ég a ház, hanem akkor is, ha odaégett a pirítósunk.[1] Az életkörülményeink ugyanis gyökeresen megváltoztak, ma már elég ritka, hogy medvék elől kelljen menekülni, vagy egy természeti jelenség gyors felismerésén múljon, hogy életben maradunk-e vagy sem. De akkor hogyan alkalmazkodtak ehhez a külvilágot értelmező filtereink? Mi történt a vészjelző rendszerünkkel? Azt képtelen volt áthangolni az evolúció? Képtelen volt az érzékelőjét a modern életkörülményekhez finomítani? Na de miért?

A válaszok után kutatva hosszú hónapokat töltöttem könyveket bújva, hogy jobban megismerjem a félelem fiziológiáját, evolúciós szerepét, a traumák természetét és azokat a megközelítéseket, amelyek segíthetnek a félelem feldolgozásában. És egy teljesen új világ nyílt meg előttem. Rájöttem, hogy gyakorlatilag nincs olyan szelete az életünknek, a világunknak, ami valamilyen módon ne kapcsolódna a félelem kérdésköréhez. Onnan kezdve, hogy például egy önsanyargató fogyókúrás étrend hatására hogyan kezd el termelődni a félelem egyik legfontosabb hormonjának tekintett kortizol, egészen odáig, hogy egy ország bevándorláspolitikájának mi köze az agyunkban működő tükörneuronokhoz, amelyek az empátiáért és a félelem ragályos természetéért is felelősek. Persze nem vagyok biológus, orvos vagy pszichiáter, az összegyűjtött információkat csakis egy célból próbáltam megérteni, rendszerezni és a magam módján feldolgozni. Hogy megértsem az emberi viselkedés egyik legfontosabb mozgatórugóját: hogy miként hat ránk a félelem. És hogy lehet-e kétirányú ez a folyamat: vajon mi is képesek vagyunk hatni a félelmeinkre? Képesek vagyunk befolyásolni a félelem által vezérelt fiziológiai folyamatainkat, döntéseinket, viselkedésünket?

Miközben válaszok után kutattam, a világban és itthon zajló események is újabb és újabb motivációt adtak a kutatásomhoz. A mindenkit ledöbbentő brexit, Trump ennél is nagyobb sokként ható győzelme, a Magyarországon zajló menekültellenes kampány hatása és a szerte a világon tapasztalható, erősödő fajgyűlölet mind mélyen megráztak és elgondolkodtattak: miért? Mi áll e jelenségek mögött? Mi a mozgatórugójuk? Hiszen az érintett országok kényelmesebben, gazdagabban és nyugalmasabban élnek, mint valaha. Honnan jön ez a rengeteg indulat? Nekem egyértelműnek tűnt, hogy az okokat itt is a félelemben, pontosabban inkább a félelem fülön csípésének, megértésének és kezelésének a hiányában kell keresni. A kiszámítható életszínvonalhoz, biztonsághoz szokott európai társadalmakat, úgy tűnik, egy kisebb váratlan esemény is könnyen ki tudja lendíteni a komfortzónájukból. Ráadásul minél fejlettebb egy társadalom, annál nagyobb a tagjaira ömlő információáradat, és egyre kevésbé tudják ezt szűrni, kordában tartani, ellenőrizni. Ez két okból veszélyes. Egyrészt mert ez egy óriási rés a biztonsági pajzsunkon, ugyanis a politika, a gazdaság, a fogyasztói társadalom vezetői pontosan megtanulták, hogyan lehet manipulálni a félelemmel. Másrészt mert sokszor rossz szándék sem kell ahhoz, hogy a félelem gúzsba kössön minket. Ugyanis minél több élmény, inger, üzenet és utasítás ér minket, annál kevésbé leszünk képesek lépést tartani ezek feldolgozásával. És mindehhez jön még az a láthatatlan, kinél hézagosabb, kinél sűrűbb háló, amelyet a szüleink, barátaink, ellenségeink, főnökeink, szomszédaink, de legfőképpen a magunk által, magunk felé támasztott elvárásokból szövünk. Ha már oroszlánok nem fenyegetnek minket, kitalálunk mi magunknak épp elég veszélyforrást ahhoz, hogy az a bizonyos füstjelző újra és újra beinduljon.

Pedig nem lehet véletlen, hogy az évezredeken át tartó evolúció nem tüntette el a félelmet. Hiszen a félelem igenis fontos és jó érzés, ami segít kitapogatni a határainkat, sőt abban is segít, hogy meghaladjuk ezeket! Ehhez azonban nem árt tudni, mi is a félelem, hogyan működik, miként hat ránk, miben más, mint a szorongás, és hogyan tudjuk a szolgálatunkba állítani. Igenis ki tudjunk lépni abból az egyre általánosabb lelkiállapotból, amely szerint a világ egy teljesen kiszámíthatatlan hely, és mi folyamatosan a körülmények áldozatai vagyunk.

Az én utamat – amely talán másnak is segíthet megismerni a félelmet – úgy írnám le: elkezdtem szörfözni az óceánon. Mert a félelem olyan, mint egy hatalmas, megzabolázhatatlan hullám. Amire megtanulhatunk ügyesen felfeküdni, és ha eléggé bízunk magunkban, akkor kellően ellazulva képesek lehetünk felvenni a hullám ritmusát. Ez esetben is dobál is minket egy darabig a hátán, de végül ad egy jókora löketet, amellyel kisodor minket a partra. Ha viszont megpróbáljuk irányítani a hullámot, ha sokat kapálózunk, és erővel akarjuk felvenni vele a küzdelmet, akkor elnyel minket a víz, és a hullám odacsap minket a tengerfenékhez. Engem is odakent jó néhányszor a földhöz ez a rettentő erő. Hogy miként tudtam végül mégis mindig visszamászni a szörfdeszkára? Sokat segített, hogy az utam során, háborúban és békés országokban egyaránt, számos olyan, megdöbbentő életutat bejáró emberrel találkoztam, akik elmondták, hogy – hosszas hánykódás után – hogyan éreztek rá a viharos hullámok ritmusára. Ezért is mesélek majd Anthony Gravesről, aki több évtizeden át ült a halálsoron egy bűncselekményért, amit soha nem követett el. Vagy Catherine Ajokról, aki tizenhárom év rabszolgaság után képes volt rászánni magát, hogy elszökjön az egyik legkegyetlenebb afrikai milíciától egy csecsemővel, akivel egy hónapig bolyongott az ugandai dzsungel mélyén…

Catherine arca most is itt van előttem, szinte látom magam előtt mély, sötét szemeit, amelyekből végtelen elszántság sugárzik. Az ő történetére gondolva milyen viszonylagossá válik a félelem! Ahogy a műtőasztalon a plafon sárga foltját bámulom, észreveszem, hogy ökölbe szorított kezem lassan kienged, pusztán attól, hogy gondolatban tettem egy kis kitérőt, és néhány percig kívülről szemléltem magam és a félelmemet. Ugyanakkor hirtelen elönt a mélységes szégyen. A háborús forgatásokon és kínzáson elmélkedem, miközben éppen az áhítat kéne, hogy átjárjon? Hülye vagyok én, hogy tönkreteszem életem legcsodálatosabb napját?

– Nézze, vissza is ért a férje! – zökkent ki örvénylő gondolataimból a főnővér vidám hangja.

Meglátom Ervin izgatott, de számomra oly megnyugtató ábrázatát. Már zöld műtősköpenyben integet a műtő üvegfala mögül, fülig érő szájjal. Jelzi, hogy minden rendben. Átjár engem is az a higgadt erő, amit mindig is imádtam benne. Próbálom átadni magam a pillanatnak, hát hadd áramoljanak csak át rajtam az érzések. Jók is, ijesztők is. Rendben, hosszú hónapokon át nem éppen így képzeltem ezt a napot, egészen biztosan nem egy műtőasztalt láttam a lelki szemeim előtt, amikor életem legszebb pillanatára készültem… de ez nem változtat a lényegen. Hogy ANYA LESZEK! De hogyha már így alakult, és muszáj császármetszéssel a világra hoznom a kislányomat, legalább lélekben legyek jelen és éljem át azt a fantasztikus utazást, amely során az én dédelgetett babám megérkezik erre a kalandokkal teli világra. És bármit is képzeltem, a közelébe sem ér a pillanatnak, amikor a főnővér az orvos kezéből átvéve a fejemhez emeli Őt, összeér a bőrünk, és legelőször belenézünk egymás szemébe.

A gyűlölet célkeresztjében

„Ha te embernek hívod magad, engem inkább ne tartsanak annak!” „Téged kellene jól helybenhagyni, te féreg!” Csak ülök és kidülledt szemmel bámulom a monitoromon megjelenő mondatokat. Hajnali két óra van. Néhány perce még majdnem lecsuklott a fejem, ahogy szobám nyomasztó, éjjeli csöndjében az íróasztalom mellett görnyedve írtam a műsorunk szövegét. Mivel rájöttem, hogy az ihlet már rég elhagyott, és az akaraterő ezúttal nem helyettesítheti, úgy döntöttem, lefekszem aludni, amikor jelzett a gépem: üzeneteket kaptam. Rákattintok, és nem értem: vajon hallucinálok? Egymás után érkeznek a Facebook-oldalam postaládájába a szidalmak és az életveszélyes fenyegetések. „Hogy lehet ilyen aljasan viselkedni háború elől menekülő emberekkel?” Hogy micsoda? Mintha áram rázna meg, egy pillanat alatt éberré válok. Egyszerre lesz rajtam úrrá a zavarodottság és a félelem. Mi a fene történik? Valaki feltörte a fiókomat, és posztolt valamit az oldalamra? Kapkodva kattintok a hírfolyamomra, de semmi furcsát nem látok. Márpedig a gyűlölködő üzenetek sorra érkeznek, nemcsak angolul, hanem mindenféle más, számomra ismeretlen nyelven, Törökországból, Pakisztánból, Németországból, és még ki tudja, honnan.

Ervin szerencsére még szintén ébren, kiáltok neki, hogy jöjjön gyorsan, de ő is értetlenül nézi a leveleket. Elképzelni sem tudjuk, mi történhetett, a legszívesebben ordítanék. A hangulatom egyébként sem túl rózsás. Egy hete sincs, hogy lent voltam önkéntesként a magyar–horvát határon, az egész családommal. Azokban a napokban, amikor ezresével érkeztek a menekültek a határátkelőkhöz, ahonnan a hatóságok buszra, vonatra terelve szállították őket tovább az ország nyugati határáig. A Magyar Vöröskereszt önkénteseiként mentünk le – a szüleim, a nagynéném és nagybátyám orvosként segítettek, mi, többiek, pedig a gyógyszerek, élelmiszerek, ruhák osztásában. Megrázó volt látni a zuhogó esőben érkező, teljesen elcsigázott embereket: sokan csecsemőkkel, tipegő gyerekekkel érkezve küzdöttek az elemekkel. Elképzelni sem tudtam, hogyan lehet végigcsinálni egy ilyen utat egy nejlonszatyornyi holmival, amikor még egy félnapos út is valóságos kihívás egy kisbabával. Ezért is szerveztem a második önkénteskedésünk előtt kisebb segélygyűjtést a Facebookon – barátaimnak, ismerőseimnek hála rengeteg gyermekvitamin, gyógyszer, keksz, pelenka gyűlt össze. Az egyik nemzetközi hírcsatorna összeállítást is készített a magyar humanitárius helyzetről és a menekültekről, amelyben a segélyakcióm – és persze szíriai származásom – miatt engem is megemlítettek.

Várjunk csak! – mondom magamnak, ahogy a laptopom képernyőjét bámulva egyszer csak beugrik a megfejtés. A hírösszeállítás éppen ma került adásba, több százmillió háztartásban láthatták már a világ minden részén. Az időbeli egyezés nem lehet véletlen, egészen biztosan van köze a rám zúduló, gyűlölködő üzenetekhez. Gyorsan felmegyek a hírcsatorna honlapjára, és kikeresem a riportot. És ahogy végignézem, már mindent értek. Az összefoglalóban ugyanis először László Petráról mutatnak néhány képsort, az operatőrnőről, aki néhány héttel korábban a határon – filmezés közben – felrúgott egy szír menekült férfit és annak tizenkét éves kislányát. A vérlázító sztori bejárta az egész világot, mindenhol a szalagcímekbe került, így értelemszerűen a magyar menekülthelyzetről szóló híranyagban is megemlítik. Csakhogy László sztorija után közvetlenül jött az én történetem, amelyben ugyan elhangzott, hogy én egy másik magyar újságíró vagyok, aki menekülteket segíteni ment le a határra, ám sem képileg, sem szövegben nem választották el elég markánsan a két történetet. Az operatőrnőről ugyanis csak egy távoli képsort mutattak, a portréja nélkül, amelyet rögtön követett az én Facebook-profilom, a fotómmal és a nevemmel. A Lászlóval kapcsolatos mondatok ráadásul pár másodpercig rá is csúsztak a rólam szóló képsorra. Így aki picit is felületesen nézte a tévét – a jelek szerint jó sokan voltak –, annak az lehetett a benyomása, hogy én rúgtam fel a kislányt és az édesapját.

Hát ezért kapom a fenyegetéseket a világ minden tájáról. De mit tudok tenni ez ellen hajnali kettőkor? Mire bárkit elérnék a csatornánál, addigra valószínűleg még háromszor lemegy így az anyag, több millió háztartásban. A tehetetlenség érzése szorítja a torkom, a félelem és a düh felváltva mardos egészen hajnal ötig, amikor végre sikerül elaludnom. Talán már vérdíjat is tűztek a fejemre, ébredek a gondolattal reggel nyolckor, amikor kómásan a géphez tántorgok. Nem tévedtem nagyot. Az üzenetek olyan indulatokat, olyan gyűlöletet zúdítanak rám, hogy szinte megbénulok. Lekurváznak, szívtelennek, erkölcsi nullának neveznek, és fenyegetőznek. Mennyire abszurd, hogy néhány hete pont a másik oldal gyűlölete vett célba, amikor migránssimogatónak és hasonlóknak neveztek. Ugyanis megjelent rólam egy cikk, amelyben többek között arról beszéltem, miért lenne nekünk, magyaroknak, európaiaknak is érdekünk, hogy árnyaltabb és humánusabb megoldásokat keressünk a menekültek ügyében. Akkor ezért kaptam a szidalmazó kommenteket: néhányan egyenesen úgy gondolták, engem is ki kellene toloncolni az országból az összes migránssal együtt. Ezek az emberek valószínűleg nem ismertek a képernyőről, és talán csak a nevem alapján ítélve nem tudták, hogy Magyarországon születtem, és magyar az anyanyelvem. A jelenség ezzel együtt megdöbbentett, mert szíriai származásom miatt korábban soha nem váltam célponttá. Egyfajta kuriózumnak számított, hogy apai ágon szíriai, anyai ágon magyar vagyok, és életem első harminchét évében nem is tapasztaltam nyíltan rasszista megnyilvánulást. Mindig is büszkén meséltem arab identitásomról, a kinti családomról, és arról, hogy a szememben Damaszkusz a világ legkülönlegesebb városa. Ez az egyetlen hely, ahol bármikor képes voltam kikapcsolni, akár órákat barangolni, és magamba szívni az óvárosi utcák varázslatos atmoszféráját. A menekültválság kezdetével azonban – főleg a rasszizmustól fröcsögő kommenteket, majd az említett híranyag után érkező, gyűlölködő e-maileket olvasva – világossá vált, hogy a világ és benne Magyarország már soha nem lesz ugyanaz a hely, mint korábban. Ettől persze ugyanolyan büszkén vállalom arab és magyar gyökereimet egyaránt, ám a saját bőrömön éreztem, hogy a menekültválság – a politika és a média közreműködésével – mennyire polarizálja a társadalmat és hogyan taszítja szélsőségek felé az embereket. A félelem, ha társadalmi szintre emelkedik és általános szorongássá válik, centrifugális erőként kezd működni, amely egyre távolabb sodor minket a nyugvó középponttól, és egyre nagyobb erővel taszít minket a falhoz, a peremre. Minél gyorsabban pörög ez a centrifuga, annál kevesebb esélyünk lesz megmozdulni és visszanyerni a kontrolt.

Mindehhez persze több tényező is kellett. Egyrészt egy olyan nagyságrendű, megoldhatatlannak tűnő probléma, mint a többmilliós menekülthullám. Másrészt az, hogy a hatalom gyakorlói felismerjék: a problémában és az emberek félelmében remekül kiaknázható lehetőségek rejlenek ahhoz, hogy leegyszerűsített, alaposan a fejünkbe vert üzenetekkel megosszák a társadalmat. Hogy mindenkinek választania kelljen A és B csoport között. Hogy mindenkinek el kelljen döntenie: liberális vagy populista, menekültsimogató vagy rasszista, EU-seggnyaló vagy unióellenes, a globalizáció naiv rajongója vagy a nemzeti érdekek szolgálója. S ha nem választunk gyorsan térfelet, a kapuk bezárulnak, jobbról és balról is.

A folyamatban harmadik komponensként közrejátszottak az információs technológia vívmányai, a közösségi oldalak, a keresőprogramok is. Hiszen az is megfigyelhető, hogy az információs társadalom irányítói manipulálnak minket a félelmeinkkel. Csakhogy amíg elsősorban a Nagy Testvér cenzúrájától rettegünk, észre sem vesszük, hogy mi magunk válunk nézeteink legnagyobb cenzorává. Ahelyett, hogy az internet kínálta lehetőséget arra használnánk fel, hogy a mienktől eltérő nézőpontokkal is megismerkedjünk, tudatosan a saját elképzeléseink, szemléletmódunk megerősítését keressük a neten, egyfajta alternatív valóságbuborékba zárva magunkat. Ehhez asszisztál, hogy a közösségi oldalak, az internetes keresők korábbi kereséseink és érdeklődési körünk alapján algoritmusokkal határozzák meg, milyen tartalmakat lássunk. Talán észre sem vesszük, hogy egyre kevesebbszer szembesülünk a miénktől eltérő nézőpontokkal. Eközben szép lassan csökkenhet toleranciánk a más felfogást vallókkal szemben, aminek végeredményeként a közösségi oldalakon egyetlen mozdulattal szakítjuk meg a kapcsolatot azokkal az ismerőseinkkel, akik tőlünk eltérően gondolkodnak. Ez pedig olyan megosztottsághoz vezethet, amilyet manapság Magyarországon, Lengyelországban, Nagy-Britanniában, az Egyesült Államokban és sok más országban is tapasztalhatunk.

Így ne csodálkozzunk, hogy egyik reggel arra ébredtünk: Nagy-Britannia lakói általános megdöbbenést keltve úgy szavaztak, hogy kilépnek az Európai Unióból. Nem sokkal később pedig csak dörzsöltük a szemünket a hír hallatán, hogy Donald Trump nyerte az amerikai elnökválasztást. Ráadásul egyik esetben sem csak a leadott szavazatok nagyságrendje kólintotta fejbe a világot. A sokkhoz az is hozzájárult, hogy az információs technológia korában, amikor elméletileg korlátlan hozzáférésünk van ahhoz, hogy az emberek, a szavazópolgárok mit éreznek, gondolnak a világ bármely táján, mégis derült égből villámcsapásként hatottak az eredmények, ellentmondva a korábbi várakozásoknak. Mint kiderült, nem csupán az átlagemberek, hanem a vezetők és véleményvezérek is kerülhetnek alternatív valóságbuborékba – miközben a valóságban tömegek álltak a mögé, amit Trump képvisel. És sajnos ez sokkal többet elárul rólunk, emberekről, mint őróla.

Trump stílusának egyik markáns eleme a rövid távú gondolkodásra, türelmetlenségre és intoleranciára építő, ítélkező hangnem, ami a jelek szerint meglepően sok embernek imponál – talán mert egyre inkább a gyengeség jelének vélik más nézőpontok meghallgatását és figyelembevételét.[2] A közvélemény amúgy is hajlamos arra, hogy a szabályok megszegőit erőteljesebbnek, több hatalommal rendelkezőnek tartsa a szabálykövetőknél.[3] Hiszen a magatartásuk azt sugallja: nincs bennük félelem a következményektől.

Személyesen is megtapasztaltam, hogy sokan csodálják és elismerik azokat, akiket – legalábbis szerintük – nem gátol a félelem. Például megszámolni sem tudnám, hányszor szegezték nekem ismeretlen emberek a kérdést az utcán: „Maga hogyhogy nem fél háborús terepen?” Majd amikor azt válaszoltam: „Dehogynem félek!” – egyértelmű csalódottság ült ki az arcukra. Pedig fontos, hogy az emberek tudják: a háborús tudósítók, a filmsztárok, a katonák, a politikusok is félnek – és ez így van rendjén. Csakhogy sok szakmában, így például a politikusok esetében öngyilkosságnak számít a félelmet kimutatni. Trump még rá is játszott a rettenthetetlenséget sugalló imázsra azzal, hogy mindkét kampánya és az elnöksége során is a viselkedés legalapvetőbb normáit is megszegte. Ezzel is azt kommunikálta a követőinek, hogy ő semmitől sem tart, bármit megengedhet magának. Mindezt valószínűleg ő maga is elhitte, így amikor a 2020-as választásokon alulmaradt a demokrata elnökjelölt Joe Bidennel szemben, Trump egyszerűen nem volt hajlandó elismerni a vereségét. Már a szavazás lezárása előtt győztesnek mondta ki magát, majd amint kihirdették a végeredményt, csalással vádolta meg a demokratákat, bár erre semmilyen bizonyítékot nem tudott sem akkor, sem később felmutatni. Csakhogy az elvakult Trump-hívőknek nem is volt szükségük semmilyen bizonyítékra – 2021. január 6-án, amikor összegyűltek a kihirdetett választási eredmény ellen tiltakozni Washingtonban, a leköszönő elnök gyújtó hatású beszédét követően átvonultak a Capitoliumhoz, és megrohamozták a törvényhozás épületét. Meg akarták akadályozni, hogy a szenátus hitelesítse az elnökválasztás eredményeit. Az összecsapások öt emberéletet követeltek. Négy rendőr, aki részt vett a Capitolium védelmében, az ostrom utáni hónapokban lett öngyilkos. Az események után hatszáz embert helyeztek vád alá, és többen közülük azzal védekeztek, hogy az akkor még hivatalban lévő elnök utasítására cselekedtek, ezért nem követtek el törvénytelenséget. A történtek megrázták egész Amerikát – Trump támogatottsága azonban mit sem csökkent. Nyolc hónappal a történtek után egy közvélemény-kutatás eredménye szerint a volt elnök népszerűbb volt, mint a választásokon győztes Joe Biden.[4]

Hogy tudományos szempontból milyen szerepet játszhatnak az érzelmek, a félelem vagy éppen a düh Trump támogatottságában? Ezt a kérdést több kutató is vizsgálta, köztük Mark Goulston amerikai pszichiáter, aki szerint a magyarázat összefügg az idegrendszerünkben található tükörneuronokkal, vagyis a környezet viselkedését leképező és tükröző idegsejtekkel. Kutatók szerint ezek a különleges idegsejtek segítenek, hogy mások érzéseit, szándékait felismerhessük és megérthessük, és fontos szerepet játszanak az empátia kialakításában is. A tükörneuronoknak köszönhető, hogy időnként önkéntelenül is utánozzuk valaki más arckifejezését, sőt átvesszük a hozzá kapcsolódó érzelmet is – különösen az erős érzelmek, például az intenzív félelem, indulat, izgatottság esetén. Donald Trump mindkét kampánya során érzelmileg egyre felfűtöttebb nagygyűléseket tartott, amelyek során a bűnbakkeresésről és a hősies helytállásról szóló beszédeivel szélsőséges érzelemhullámokat keltett az egybegyűltekben.[5] És hogy mi köze ennek a tükörneuronokhoz? Az eseményeket szakmai szemmel is vizsgáló Mark Goulston felfedezett egy jelenséget, az úgynevezett tükörneuron-rést.[6] Ennek lényege, hogy a valaki vagy valami iránt érzett empátiánk felébreszti bennünk a kölcsönösség igényét, hogy velünk is ugyanígy együtt érezzenek. Vagyis ha például a szívünkön viseljük a közösségünk sorsát, ám azt érezzük, hogy cserbenhagytak minket, és a közösség vezetői nem hallják meg a hangunkat, akkor hiányérzet, belső feszültség, düh ébred bennünk. Ekkor keletkezik a tükörneuron-rés. A kutató szerint az első kampányában megfigyelhető volt, ahogy Trump kifejezetten rájátszott minderre: a hagyományos politika körein kívül állónak jellemezte magát, akitől távol áll a finomkodó diplomatikus stílus, és erőből viszi végig, amit egyszer a fejébe vesz. Többször hangoztatta, hogy kihívója, Hillary Clinton (majd a második körben Joe Biden) ezzel szemben hivatásos politikus, az elitista hozzáállás megtestesítője. Egyik fő mondanivalója pedig éppen az volt, hogy együttérez a tömegekkel, akiket magukra hagyott a korábbi évtizedek elitista politizálása. „Én gondoskodom rólatok, cserbenhagyottakról, mindegy, milyen áron” – lehetne egy mondattal összefoglalni az üzenetét, amellyel próbálta betömni a tükörneuron-rést az elszegényedett iparvidékek választópolgárai esetében. Ez a taktika egyébként duplán hatékony. Amikor az üzenetek célba találnak, és az emberek azt érzik, hogy valaki végre észrevette, meghallotta őket, ezzel párhuzamosan erősödik az összetartozás érzése is. Amikor ugyanis azt érezzük, hogy valaki empátiát tanúsít irántunk, jelentős mértékben nő a kötődésért és a bizalom kialakulásáért is felelős hormon, az oxitocin termelése a szervezetben.

Trump elképesztő népszerűségét azért is szerettem volna megérteni, mert a jelenség sok tanulsággal szolgálhat arról, hogyan lehet tömegeket manipulálni a félelemmel, bárhol a világon. Végigkövettem a 2017-es amerikai elnökválasztási kampányt, és bár mindkét jelölt kommunikációjában kulcsszerepet kapott a félelemkeltés, egyértelmű, hogy Trump mind a stratégiájával, mind az üzeneteivel a kiszolgáltatott, kiábrándult rétegeket vette célba. De az érzelmekre is ható politizálás önmagában persze nem újdonság sem az Egyesült Államokban, sem Európában. A tények és az érzelmek arányai azonban jelentősen megváltoztak. „Trump politizálásában az a veszélyes, hogy egyáltalán nem érzi szükségét, hogy igazat mondjon, hogy felelősséget kelljen vállalnia a nyilatkozataiért, amelyek sokszor impulzívak” – véli Joe Forgas, azaz Forgács József, Ausztráliában élő, magyar származású szociálpszichológus, akivel egy interjút készítettem egyik budapesti látogatása során, nem sokkal Trump választási győzelme után. Forgas szakmai szemmel is figyelte az amerikai választás és az európai menekültválság kapcsán megnyilvánuló politikusok nyilatkozatait. Szerinte Trump tulajdonképpen felrúgta azt a korábbi csendes konszenzust, mely szerint a politikában a racionális módszer az alap. Bevezette az érzelmi, irracionális politizálást, amely azóta sajnos elfogadott normává vált szerte a világon. És ha egyszer ez meghonosodik, sokkal nehezebb visszatérni a racionális politizáláshoz, gondolkodáshoz. Azt sugallja, teljesen mindegy, mi az igazság. „Nem arra fogsz majd emlékezni, hogy mit mondok, hanem arra, hogy mit éreztél akkor, amikor beszéltem” – mondta nekem ezzel kapcsolatban egyszer nagyon találóan egy reklámipari szakember. Ma már a politikai kommunikációban is gyakorlatilag egy szintre kerültek az érzelmi igazságok a tényekkel, és ebben a folyamatban az információs technológia is közrejátszik. Az álhírek világát éljük, amikor hiába derül ki egy információról, hogy valótlan. Amint elterjed egy hamis tény, fake news az interneten, az igazság, a helyreigazítás soha nem tudja majd helyrehozni a károkat.

Jegyzetek

[1] Steve Haines: Trauma is Really Strange. Singing Dragon, London, 2015.

[2] https://www.huffpost.com/entry/donalds-trump-card_b_7900734; illetve https://www.psychologytoday.com/intl/blog/just-listen/201507/the-psychological-appeal-donald-trump. Mindkét cikk utoljára letöltve: 2021. 07. 02.

[3] Lásd erről Helena Bana írását: manrepeller.com/2016/11/fear-as-a-motivator.html. Utoljára letöltve: 2021. 07. 02.

[4] https://www.portfolio.hu/global/20210907/ha-most-lenne-valasztas-donald-trump-lenyomna-joe-bident-499452. Utoljára letöltve: 2021. 09. 15.

[5] Why Irrational Politics Appeals: Understanding the Allure of Trump. Mari Fitzduff (szerk.), Praeger, Santa Barbara, CA, 2017.

[6] https://www.huffpost.com/entry/donalds-trump-card_b_7900734; illetve https://www.psychologytoday.com/intl/blog/just-listen/201507/the-psychological-appeal-donald-trump. Mindkét cikk utoljára letöltve: 2021. 07. 02.